Nikkis dagbok #1
Author: Rachel Renée Russell
Date: 0101-01-01 00:00:00+00:00
Description: Motsvarigheten till Jeff Kinneys megasuccé »Dagbok för alla mina fans« - fast för tjejer! »Nikkis dagbok är full av knasiga upptåg blandat med akuta överlevnadstips, och av kul serier och roliga illustrationer på varje uppslag. En fullträff för unga humorfans!« BELINDA GRAHAM, TIDNINGEN KULTUREN »Full av humor, oväntade vändningar och stor igenkänningsfaktor från tonårens berg- och dalbana. Kommer med stor sannolikhet att göra lika stor succé här i Sverige som i USA.« ANNA WILNER, BTJ-HÄFTET # 10 miljoner sålda exemplar, 60.000 i Norge!# Vinnare av Childrens Choice Book of the Year Award# Över
Rights: © Rachel Renée Russell, 2013

DENNA DAG BOK TILLHÖR:

Nikki J. Maxwell

PRIVAT OCH KONFIDENTIELL

Om du hittar den, var vänlig återlämna den till MIG. HITTELÖN utlovas!

(FÖRBJUDET ATT TJUVKIKA!! )

Översättning: Ylva Stålmarck

MODERNISTA

STOCKHOLM

Till min dotter, Nikki,
som gjort sitt bästa för att vara den
duktigaste lilla myran i myrstacken, fast hon
hela tiden varit en vacker fjäril.

INNEHÅLL

Lördagen den 31 augusti

Måndagen den 2 september

Tisdagen den 3 september

Onsdagen den 4 september

Torsdagen den 5 september

Fredagen den 6 september

Lördagen den 7 september

Söndagen den 8 september

Måndagen den 9 september

Tisdagen den 10 september

Onsdagen den 11 september

Torsdagen den 12 september

Fredagen den 13 september

Lördagen den 14 september

Måndagen den 16 september

Tisdagen den 17 september

Onsdagen den 18 september

Torsdagen den 19 september

Fredagen den 20 september

Måndagen den 23 september

Tisdagen den 24 september

Onsdagen den 25 september

Torsdagen den 26 september

Fredagen den 27 september

Lördagen den 28 september

Söndagen den 29 september

Måndagen den 30 september

Tisdagen den 1 oktober

Onsdagen den 2 oktober

Torsdagen den 3 oktober

Fredagen den 4 oktober

Lördagen den 5 oktober

Måndagen den 7 oktober

Tisdagen den 8 oktober

Onsdagen den 9 oktober

Torsdagen den 10 oktober

Fredagen den 11 oktober

Lördagen den 12 oktober

LÖRDAGEN DEN 31 AUGUSTI

Ibland undrar jag om min mamma är HJÄRNDÖD. Sedan är det vissa dagar som jag VET att hon är det.

Som i dag.

Alltihop började i morse, när jag frågade helt lugnt om hon kunde köpa en sådan där ny cool iPhone åt mig, en sådan som kan göra nästan vad som helst. Jag såg det som något livsnödvändigt, näst efter syre.

Vad kunde det finnas för bättre sätt att platsa som CSP (cool, söt & populär) i min nya privatskola, Westchester Country Day, än att blända dem med en grym ny mobil?

Förra året verkade jag vara den ENDA eleven i HELA min middle school som inte hade någon . Så jag köpte en äldre, begagnad mobil superbilligt på eBay.

Den var större än vad jag ville ha, men inte helt fel för bara åttio kronor.

Jag lade in telefonen i mitt skåp och spred ut ryktet att alla från och med nu kunde ringa till mig och berätta allt HETT skvaller i min NYA mobil! Sedan började jag nedräkningen tills mitt nya sociala liv skulle ta fart.

Jag blev jättenervös när två av CSP-tjejerna kom gående i korridoren åt mitt håll och pratade i sina mobiler.

De gick raka vägen fram till mitt skåp och började bete sig som om vi var superkompisar. De frågade om jag ville sitta med dem på lunchen och jag bara: “Hmm … okej”. Men inombords hoppade jag upp och ner och gjorde min glädjedans, som den i Snobben.

Sedan blev det riktigt skumt. De sa att de hade hört talas om min nya heta fyratusenkronors designer-mobil och att alla (det vill säga resten av CSP-gänget) var så nyfikna på att få se den.

Jag tänkte just förklara att jag hade sagt “hett skvaller i min nya mobil ” och INTE “nytt skvaller i min heta mobil ”, men jag fick aldrig chansen, för tråkigt nog började min mobil att ringa. Sjukt högt. Jag gjorde mitt bästa för att inte låtsas om den, men båda CSP-tjejerna stirrade på mig, typ: “Jaha, ska du inte svara?!”

Självklart ville jag inte svara, eftersom jag hade en riktigt jobbig känsla av att de skulle bli lite besvikna när de fick se min mobil i verkligheten.

Så jag stod bara där och hoppades att det skulle sluta ringa, men det gjorde det inte. Det dröjde inte länge förrän alla i hela korridoren stirrade på mig.

Till slut gav jag med mig, slet upp skåpdörren och svarade i mobilen. Mest för att få stopp på det där FRUKTANSVÄRDA ringandet.

Jag bara: “Hallå? Öh … tyvärr. Fel nummer.”

När jag vände mig om igen sprang båda CSP-tjejerna i väg i korridoren och skrek: “Ta bort den! Ta bort den!” Jag gissade att det antagligen betydde att de INTE längre ville att jag skulle sitta med dem på lunchen och det sög verkligen.

Den viktigaste läxan jag lärde mig förra året var att om man har en SKIT-telefon – eller INGEN alls – så kan det fullständigt FÖRSTÖRA ens chanser att få kompisar. Fast en massa kändistjejer brukar GLÖMMA att ta på sig underbyxor när de ska på fest, så skulle ingen av dem någonsin visa sig utan sin mobil. Så det var därför jag tjatade på mamma för att hon skulle köpa en iPhone åt mig.

Jag har försökt spara ihop egna pengar till att köpa en, men det är omöjligt. Mest för att jag är konstnär och HELT BEROENDE av att teckna! Typ, om jag inte gör det varje dag, så blir jag GALEN!

Jag lägger ALLA mina pengar på skissblock, blyertspennor, bläckpennor, sommarläger för konstnärer och annat. Jag är typ så PANK att jag köper milkshake på avbetalning på McDonald’s!

I alla fall, när mamma kom hem från köpcentret med en speciell skolstartspresent till mig, så var jag ganska säker på att jag visste vad det var.

Hon babblade en massa om att det skulle bli en “tid av prövningar och enorm personlig utveckling” för mig att börja på en ny privatskola och att bästa sättet att “hantera det” skulle vara att “sätta ord på” mina “tankar och känslor”.

Jag var fullständigt

EXTATISK
för man kan sätta ord på saker i en

NY MOBIL!

Eller hur?!

Jag liksom stängde av det mesta av vad mamma sa, för att jag DAGDRÖMDE om alla de coola ringsignalerna, musiken och filmerna jag skulle ladda ner. Det skulle bli KÄRLEK VID FÖRSTA ÖGONKASTET!

Men när mamma äntligen var färdig med sitt lilla tal så log hon jättebrett, kramade om mig och räckte mig en BOK.

Jag slog upp den och bläddrade igenom den DESPERAT, eftersom jag tänkte att hon kanske hade gömt min nya mobil i den.

Det verkade helt logiskt just då, för i alla annonser stod det att det var den tunnaste modellen på marknaden.

Men sakta gick det upp för mig att mamma INTE hade köpt en mobil åt mig och att min så kallade present bara var en liten fånig bok!

Snacka om att JAG FICK PSYKBRYT!

Sedan såg jag att ALLA sidorna i boken var TOMMA.

Och jag bara: ÅH. NEJ. DET. ÄR. INTE. SANT!

Mamma hade gett mig två saker: en DAGBOK och ett oemotsägligt bevis på att hon faktiskt ÄR

KLINISKT
HJÄRNDÖD!!

Ingen i hela världen skriver ner sina innersta känslor och mörka hemligheter i en dagbok nu för tiden! VARFÖR?!

För om bara en eller två personer vet alla ens HEMLISAR så kan ens rykte bli totalförstört. Sådant där riktigt spännande skvaller ska man ju lägga ut på nätet i sin BLOGG så att MILJONTALS människor kan läsa det!!!

Bara en TOTAL TÖNT skulle vilja bli upptäckt med att SKRIVA i en DAGBOK!!

Det här är den SÄMSTA present jag någonsin har fått i hela mitt liv! Jag ville skrika allt vad jag kunde:

“Mamma, jag behöver ingen DUM bok med 282 TOMMA sidor!!”

Vad jag BEHÖVER är att kunna “sätta ord på” mina “tankar och känslor” med mina kompisar, i min alldeles egen mobil.

Vänta! Vad dum jag är. Jag glömmer bort det hela tiden. Jag har ju inga kompisar. ÄN. Men det skulle kunna förändras över en natt och då måste jag vara redo. Med en glänsande, ny mobil!

Men jag tänker INTE skriva mer i den här dagboken.

ALDRIG NÅGONSIN!!

MÅNDAGEN DEN 2 SEPTEMBER

Ja, ja. Jag vet att jag sa att jag aldrig skulle skriva mer i den här dagboken. Jag menade det när jag sa det. Jag är definitivt inte den sortens tjej som lägger sig på sängen med en dagbok och en chokladask för att skriva en massa sliskiga saker om min drömska pojkvän, min första kyss, min överväldigande ÅNGEST över den FÖRFÄRLIGA upptäckten att jag är PRINSESSA över ett litet fransktalande kungadöme och numera MILJONÄR.

DET HÄR ÄR TYPISKT INTE JAG!

MITT LIV BARA SUGER!!

Hela dagen traskade jag runt i min nya skola som en zombie med läppglans. Inte en enda människa brydde sig om att säga hej.

DET HÄR ÄR JAG!

FÖR DET MESTA KÄNNER JAG MIG OSYNLIG!

Hur ska jag kunna passa in på en snobbskola som Westchester Country Day?! Ett ställe med Starbuckskaffe i kafeterian!

Jag önskar att pappa ALDRIG hade fått i uppdrag att sköta skadedjursbekämpningen för den här skolan.

De kan ta sitt lilla löjliga stipendium och ge det till någon som vill ha det och behöver det, för jag gör det verkligen INTE!

TISDAGEN DEN 3 SEPTEMBER

Klockan är långt över tolv på natten och jag håller på att bli galen, för jag är inte klar med läxorna än. Det är en uppgift i den avancerade kursen i engelsk litteraturhistoria där vi läser En midsommarnattsdröm av Shakespeare. Jag blev typ rätt förvånad, för jag visste inte att han skrev chick lit för tonåringar.

Den handlar om en busig älva som heter Puck och som försöker skilja på ett jättegulligt par som har gått vilse i en förtrollad skog.

Och så är det en kille med åsnehuvud som ställer till med en stor älvfest och blir ihop med deras drottning. Rätt sjukt alltihop!

Vår hemuppgift är att svara på tre uppsatsfrågor om PUCK.

1. Skulle du betrakta Puck som pjäsens huvudperson? Varför eller varför inte?

2. Vad betyder Pucks personlighet och handlingar för stämningen i pjäsen?

3. Använd din fantasi och skriv en detaljerad beskrivning av hur Puck ser ut, eller rita en teckning.

De första två frågorna var inte särskilt svåra och jag skrev svaren på nolltid. Men den tredje frågan var svårare.

Jag hade inte den blekaste aning om hur Puck såg ut.

Men jag försökte se honom framför mig med små gulliga, spetsiga öron och LIKA HET SOM:

Dessutom var jag enormt nyfiken på om hans liv hade blivit TOTALFÖRSTÖRT för att han hade ett så puckat namn som Puck.

Jag kan slå vad om att de populära i hans skola kallade honom för “Puckot”, “Puckskallen”, “Tuppjuck”, eller något ännu värre.

STACKARS PUCK !!

Jag försökte gå in på den där uppslagshemsidan “Wikinågonting”, den som alla kopierar, och leta upp en bild på Puck.

Men jag kom inte ihåg hela namnet på sidan och orkade inte googla på det. Jag blev jätteförvånad när jag hörde en knackning på min dörr så sent på kvällen, men jag antog att det var min sexåriga syster Brianna.

För ungefär en vecka sedan tappade hon en framtand och grävde ner den i trädgården på baksidan för att se om den skulle växa. Hon gör JÄMT sådana där knäppa, sjuka saker.

Mamma säger att det är för att hon fortfarande är ett småbarn. Men jag för min del tror att det är för att hon har samma IQ som en kritask.

Bara på skoj sa jag till Brianna att tandfen samlade in tänder från barn i hela världen och klistrade ihop dem med superlim för att göra löständer till gamlingar.

Jag förklarade att tandfen var JÄTTEARG på henne för att hon hade grävt ner sin tand i en grop någonstans ute i trädgården.

Lustigt nog trodde Brianna BLINT på mig. Hon grävde till och med upp halva mammas blomsterrabatt för att försöka hitta tanden. Sedan dess har Brianna nojat för att tandfen ska smita in i hennes rum mitt i natten och dra ut ALLA hennes tänder för att göra löständer av dem.

Men mitt lilla bus slog typ tillbaka på mig själv, för nu VÄGRAR hon fullständigt att gå på toa på natten om jag inte först kollar så att inte tandfen står gömd bakom duschdraperiet eller under badhanddukarna.

Och om jag inte är tillräckligt snabb så gör Brianna en liten “olycka” mitt på mattan i mitt rum.

Tyvärr har jag fått lära mig den hårda vägen att rengöringsmedlet Mattrent INTE tar bort alla lukter (tvärtemot vad de säger på TV-reklamen).

Lyckligtvis var det inte Brianna som stod i dörren, utan mina föräldrar.

Innan jag hann säga “Kom in” så bara klampade de på, precis som de brukar. Jag blev riktigt irriterad, för det här ska ju vara MITT rum! Och som amerikansk medborgare har jag enligt lagen rätt till mitt PRIVATLIV, som de ständigt invaderar.

Nästa gång mina föräldrar och Brianna kommer uppdrumlande hit tänker jag skrika:

“Men hallå! Varför tar ni inte allihop och FLYTTAR IN?!”

I alla fall så sa mina föräldrar att de var förvånade att jag fortfarande satt uppe och gjorde läxorna, och att de undrade hur jag hade det i skolan.

Det var så konstigt, för just som jag skulle svara bröt jag ihop och började gråta.

Mina föräldrar blev chockade och stirrade på mig och sedan på varandra. Till slut kramade mamma om mig och sa: “Stackars lilla gullegumman!”, men då kändes det bara VÄRRE.

Det var illa nog att inte passa in i skolan. Nu måste jag genomlida den ytterligare förödmjukelsen att vara den enda fjortonåringen som fortfarande kallas för “lilla gullegumman”! Plötsligt lyste pappa upp.

“Vet du vad, jag fick en jättebra idé! Vi vet att det har varit väldigt stressigt för dig den senaste tiden, nu när vi har flyttat och du har börjat i en ny skola. Men jag är säker på att om vi satte upp positiva budskap över hela huset, så skulle du ha lättare att vänja dig vid allt det nya. Vad tror du?”

Jag bara: “Jo, pappa, jag tror SÅ HÄR: Det är en DÅLIG idé! Som om mitt problem med att vara en TOTAL LOSER i skolan skulle lösa sig bara man satte upp klisterlappar med löjliga visdomsord på. Vill du veta vad jag också tror? Att det antagligen är sant, det där jag läste om att kemikalierna i bekämpningsmedlen dödar hjärnceller!”

Fast jag sa det bara inne i huvudet, så det var ingen mer än jag som hörde.

Mina föräldrar fortsatte att stirra på mig tills det nästan kändes läskigt. Till sist, efter en evighet, log mamma och sa: “Gumman, du ska veta att vi alltid älskar dig! Och om du behöver prata, så är det bara att komma till oss.”

De gick tillbaka in i sovrummet och i flera minuter hörde jag deras dämpade röster. Jag antog att de diskuterade om jag borde läggas in på mentalsjukhus direkt eller i morgon bitti.

Eftersom det var så sent bestämde jag mig för att göra färdigt Puck-läxan på timmen för fria studier.

Jag undrar om man fortfarande måste göra läxor när man sitter inlåst på PSYKET?

ONSDAGEN DEN 4 SEPTEMBER

I mitt nya nummer av That’s So Hot! står det att vägen till lycka är de fyra K:na:

Kompisar, Kläder, Killar & Kul

Men det närmaste jag har kommit “kompisar, kläder, killar och kul” är tråkigt nog att ha mitt skåp precis bredvid MacKenzie Hollisters.

Hon är den OJÄMFÖRLIGT populäraste tjejen i åttan.

Lyllos mig!

Jag hade just lyckats kämpa mig fram genom de fullproppade korridorerna till skåpet och nästan blivit ihjältrampad.

Men plötsligt, som genom ett trollslag, delade sig den stora elevskocken exakt i mitten, precis som Röda havet.

Det var första gången jag såg MacKenzie komma struttande i korridoren, som om den var en catwalk på en modevisning i Paris eller något.

Hon hade blont hår och blå ögon och var klädd som om hon kom raka vägen från en modellfotografering till omslaget på Teen Vogue.

Och alla (utom jag) blev genast trollbundna av hennes starka hypnotiska utstrålning och tappade koncepterna totalt.

“Läget, MacKenzie!”

“Vad snygg du är, MacKenzie!”

“Kommer du på min fest i helgen, MacKenzie?”

“Vilka fina skor, MacKenzie!”

“Vill du gifta dig med mig, MacKenzie?”

“Du kan ALDRIG gissa vem som är kär i dig, MacKenzie!”

“Är det där en ny designerhandväska, MacKenzie?”

“Vad supersnygg du är i håret i dag, MacKenzie!”

“Jag ska peta ut ena ögat på mig själv och äta det till min leverpastejmacka, om du vill sitta vid mitt bord på lunchen i dag, MacKenzie!”

Vilket också bevisar min teori att det ALLTID finns minst EN allvarligt störd SJUKHJÄRNA i VARJE middle school i hela USA!

Det var “MacKenzie!” hit och “MacKenzie!” dit. När hon gick fram till skåpet närmast mitt insåg jag genast att jag skulle få ett VÄLDIGT jobbigt år i skolan. När jag stod så nära henne att jag inte kunde undgå vibbarna från hennes coola men samtidigt läskiga perfektion, kände jag mig bara som en total jäkla LOSER. Och det gjorde inte saken bättre att hon SNODDE åt sig större delen av min privata sfär !!

Alltså, jag var inte avundsjuk på henne eller något. Jag menar, hur superbarnsligt skulle inte DET vara?!

På rasterna står MacKenzie och hennes kompisar hela tiden rakt framför MITT skåp och “FSS:ar”.

Det betyder:

FNISSAR, SKVALLRAR OCH SMINKAR SIG

Och så fort jag tar mod till mig och säger: “Ursäkta, men jag måste faktiskt komma in i mitt skåp”, så låtsas hon inte om mig, eller också himlar hon med ögonen och säger något i stil med: “Störd?” eller “Vad är det med HENNE?”

Och jag bara: “Du, tjejen! Det är inte ett JÄKLA dugg med MIG!”

Fast jag säger det bara inne i huvudet, så det är ingen mer än jag som hör.

Hur som helst måste jag erkänna, fast det är såå genant, att djupt inne i mig finns det en liten del – en väldigt mörk och primitiv sida – som bara skulle ÄLSKA att bli bästis med MacKenzie! Och jag tycker att den delen av mig är SÅ vidrig att … jag skulle kunna … KRÄKAS!

Men för att se det från en mycket ljusare sida, så är jag totalt inne på läppglans jag också.

Min favorit just nu är Kysselikat Jordgubbsglitter.

Det är jättegott och smakar precis som jordgubbscheesecake.

Dessvärre är det ingen supergullig hunk (som till exempel Brandon Roberts, killen som sitter framför mig på biologin), som har blivit störtkär i mig och förälskat sig i mina fantastiska glansiga läppar, som i KYSSELIKAT-reklamen på TV.

Men vad då! Det skulle kunna hända!
Fram till dess har jag bestämt mig för att njuta av singellivet.

Åh, det glömde jag nästan! Pappa ska hämta mig efter skolan och köra mig till tandläkaren.

SNÄLLA, SNÄLLA, SNÄLLA gör så att han inte hämtar mig i sin jobb-bil med den en och en halv meter långa plastkackerlackan på taket.

Jag skulle bara DÖ om någon fick reda på att jag går i den här skolan bara för att han har fått kontrakt på att bekämpa skadedjuren!

!!

TORSDAGEN DEN 5 SEPTEMBER

MacKenzie och hennes snobbiga kompisar går mig på nerverna! De säger jämt en massa TASKIGA kommentarer om alla tjejer som kommer närmare än två meter ifrån dem. Jag menar, vad tror de att de är för några?

MODEPOLISEN?!

I dag lyckades MacKenzie på mindre än en minut slänga ur sig följande svidande modekommentarer medan hon målade läpparna:

“Behöver man inte LICENS för att få vara så där FUL?”

“De där kläderna skulle passa perfekt för en hjälpsändning någonstans. Hon kanske borde skickas med själv också.”

“Nämen KOLLA! Jag köpte precis en sådan där tröja som hon har! Åt min hund, i djuraffären.”

“Vad är det som STINKER så vidrigt?! Det är meningen att man ska spreja på parfymen, inte dränka sig i den.”

“Hon har SÅ mycket finnar att hon använder ett speciellt makeup-märke. Det heter ‘Varför bry sig?’.”

“Vad är det för ny frisyr hon har?! Det ser ut som om ett litet raggigt djur har byggt bo i hennes hår, fått ungar och sedan dött!”

“Hon tycker att hon är SÅ söt. Hon är bara ett levande bevis på att gödsel faktiskt kan utveckla ben och börja gå.”

Att kalla MacKenzie “taskig” skulle vara en underdrift. Hon är ONDSKEFULL! Hon är en PIT BULL-terrier med glittrig ögonskugga och Jimmy Choo-flip-flops!

FREDAGEN DEN 6 SEPTEMBER

Nu tror jag att jag äntligen har kommit på varför jag inte passar in i den här skolan. Jag behöver en massa nya märkeskläder från en av de där riktigt dyra ungdomsbutikerna i köpcentret.

Ni vet, de där butikerna där expediterna klär sig som Hannah Montana, är piercade i naveln, har blonda slingor i håret och ler dumt.

Något jag blir GALEN på är deras fula ovana att utan förvarning slita upp draperiet till provrummet och sticka in huvudet när man är typ HALVNAKEN. Bara det får en att vilja slå bort de där blonda slingorna ur håret på dem.

Och när man tittar sig i spegeln ser man tydligt att kläderna ser HEMSKA ut på en. Men de där expediterna bara ler jättebrett och är gulliga och uppmuntrande och LJUGER EN RÄTT UPP I ANSIKTET när de säger att kläderna: 1) är jättesnygga, 2) lockar fram ens naturliga hudtoner och 3) matchar ens ögonfärg.

Det här säger de ÄVEN OM man skulle prova en STOR GRÖN SOPSÄCK!

Jag HATAR också kläder som är “SNOBBCHICA”.

Det är när en och samma outfit ser TOTALT olika ut på två väldigt lika tjejer. Ju populärare man är i skolan, desto BÄTTRE ser de ut på en och ju mer impopulär man är, desto SÄMRE ser de ut. Jag vet inte HUR de snobbchica kläderna på något mystiskt vis kan veta alla de här personliga sakerna om en, men det GÖR de uppenbarligen!

SKÄLET TILL ATT JAG HATAR SNOBBCHICT MODE!

SNOBBCHIC-fenomenet är ärligt talat obegripligt. Förhoppningsvis kommer kongressen att anslå medel åt vetenskapsmän till att studera det, samtidigt som de utreder mysteriet varför alla strumpor försvinner i torktumlaren. Men fram till dess: KLÄDKÖPARE, TAG ER I AKT !

När mamma någon gång i framtiden köper en massa märkeskläder åt mig, så tänker jag i alla fall gå raka vägen fram till MacKenzie och hennes lilla gäng och skälla ut dem efter noter.

Men innan jag säger något ska jag sätta händerna på höfterna och knycka så där på nacken som Tyra Banks, bara för att visa dem hur kaxig jag är innerst inne.

Tyra säger att alla tjejer måste finna sin egen inre skönhet och strunta i alla som HATAR en. Hon är en SÅ gullig och jättefin förebild!

Fast jag måste erkänna att hon är lite LÄSKIG i TV-programmet America’s Next Top Model.

Särskilt när hon skriker saker åt de stackars deltagarna, som: “Din FETA, värdelösa loppunge! Du kommer ALDRIG NÅGONSIN att lyckas i modellvärlden som jag gjorde! Du har INGEN aning om hur jag har BLÖTT och LIDIT! Och bort med det där FLINET från ansiktet innan jag SLÅR bort det, din lilla #@$%&!”

Sedan börjar hon gråta hysteriskt och stoppa i sig Tic Tac-godisar.

Jag bara ÄLSKAR Tyra!

Jag har bestämt mig för att jag ska säga rent ut till MacKenzie (kanske sista dagen i skolan typ) att bara för att hon och hennes kloner klär sig som

FASHIONISTAS,
så har de INTE rätt att säga urtaskiga saker om andra människor.

Med “människor” menar jag alltså tjejer vars mammor tvingar dem att handla i billiga affärer och stormarknader i stil med Target och Wal-Mart.

Tjejer som … typ, JAG!

Jag vet. Det är INTE någon större hemlighet att kläderna från de där affärerna INTE är lika heta som kläderna från köpcentret.

Och ja, det är enormt besvärligt (och får en definitivt att tappa lusten) att behöva gå genom avdelningarna “ÄLDRE damer”, “TJOCKA damer” och “GRAVIDA” innan man kommer till “UNGDOMAR” …

Inte konstigt att de flesta tjejer föredrar de där tjusiga ungdomsbutikerna i köpcentret!

ATT HITTA UNGDOMSAVDELNINGEN

Mamma säger att det egentligen inte spelar någon roll var ens kläder kommer ifrån, bara de är rena. Eller hur?

Eller INTE!!

Jag önskar att jag hade fått en tia för varje gång jag hört MacKenzie tjuta: “Åh FYY! VAR köper de där PATETISKA tjejerna sådana där VIDRIGA kläder?! Jag skulle hellre gå till skolan naken än jag NÅGONSIN skulle handla kläder i en affär som säljer GRÄSKLIPPARE!”

Ärligt talat visste jag inte att de sålde gräsklippare i affärerna jag handlar i. Och om de skulle göra det, så spelar väl inte det någon roll.

Kläderna luktar ju inte precis gräsklippare. Inte vad jag har märkt i alla fall.

Nästa gång jag köper kläder ska jag lukta innan jag slår till, bara för säkerhets skull.

Och så ska jag ha hatt, peruk, solglasögon och lösmustasch, så att ingen ska känna igen mig.

SKIT SAMMA!!

LÖRDAGEN DEN 7 SEPTEMBER

Jag blir TOKIG på mamma och pappa! De senaste 72 timmarna har de satt upp 139 regnbågsfärgade post-it-lappar i hela huset med positiva budskap i stil med:

“Var din EGEN bästa vän. Bjud
DIG SJÄLV på pyjamasparty!”

Tyvärr hann jag aldrig läsa den som de stack ner i brödrosten, för den började brinna när jag försökte göra rostat bröd till frukosten.

Jag var tvungen att hälla ut hela mitt juiceglas över den klibbiga lappen för att släcka elden.

Och efter det började brödrosten smälta och sprätta elektriska gnistor och ge ifrån sig ett högt, ilsket ljud typ:

GRRRRRRAAAAAAGGGG!!

Jag tror nästan att vi måste köpa en ny.

Men det riktigt OTÄCKA var att vårt hus faktiskt kunde ha brunnit ner. Bara för att mina föräldrar hade satt en klibbig lapp i brödrosten.

Jag vet att mamma och pappa menar väl, men ibland är de så

PINSAMMA!

SÖNDAGEN DEN 8 SEPTEMBER

Jag oroar mig redan för att helgen nästan är slut och jag måste tillbaka till skolan i morgon. Det har gått en hel vecka och jag har fortfarande inte fått en enda kompis. Jag känner en sådan … ÖVERVÄLDIGANDE … ensamhet som sitter mitt i maggropen på mig som en … stor, fet, giftig … PADDA!

Jag funderar allvarligt på att be mina föräldrar låta mig flytta tillbaka till stan och bo hos min farmor så att jag kan få gå i min gamla skola.

Jag medger att den skolan inte var perfekt. Men jag skulle ge vad som helst för att vara med mina kompisar i estetklassen igen. Jag saknar dem jättemycket !

I alla fall så bor min farmor i en sådan där lägenhet för äldre “som är unga i sinnet och vill leva ett aktivt liv”. Så hon hoppar på ALLT som är inne.

Hon är också lite knäpp (okej då, VÄLDIGT KNÄPP) och totalt beroende av TV-programmet Rätta priset, där deltagarna ska gissa rätt pris på olika varor.

Förra året köpte farmor en dator så att hon skulle kunna öva upp sig för att vara med och tävla i Rätta priset.

Nu sitter hon nästan jämt vid datorn och pluggar in vilka som är de bästa återförsäljningspriserna för alla större livsmedelsbutiker.

Hon tänker använda all sin forskning och alla sina spelstrategier för att skriva en hjälpmanual som heter Rätta priset för dummies.

Farmor säger att hennes bok skulle kunna bli större än Harry Potter.

Jag trodde inte att man måste kunna saker jättebra för att vara med i ett tävlingsprogram på TV, men hon berättade en gång för mig att man måste träna som ett fotbollsproffs.

Hon smuttade lite på sin energidryck, stirrade typ riktigt allvarligt på mig och viskade: “Du förstår, när man ställs inför utmaningar, så kan man antingen vara en MES eller en MÄSTARE. DU väljer SJÄLV!”

Sedan började hon nynna jättehögt på “Girls Just Wanna Have Fun”.

Jag bara: TOPPEN! Farmor håller på att bli SENIL till slut! Fattar hon inte att det finns vissa saker som man är FAST med och inte har någon möjlighet att ändra?!

Men jag måste medge att hon har blivit riktigt bra på Rätta priset. De senaste gångerna jag såg henne spela med framför TV:n fick hon rätt pris varenda gång! Det var fantastiskt, för hon skulle ha vunnit typ tre miljoner kronor kontant och flera priser, bland dem tre bilar, en båt, en resa för två till Niagarafallen och livstids förbrukning av vuxenblöjor.

Jag gav henne en stor kram och sa: “Farmor, du är galet bra på Rätta priset och jag är jättestolt över dig. Men du borde verkligen försöka komma ut lite oftare.”

Farmor bara log och sa att hon lever ett spännande liv nu när hon går på hip-hop-dans på seniorakademin. Och hennes danslärare, Krump Daddy, “äger fett”!

Sedan frågade hon mig om hon fick visa några “moves”.

Hon var faktiskt riktigt duktig för att vara sjuttiosex! Farmor är lite KNÄPP, men man kan inte låta bli att ÄLSKA henne!

MÅNDAGEN DEN 9 SEPTEMBER

I morse satt det en massa affischer uppe i korridoren, för “Med inslag av avantgarde”, vår skolas årliga konstutställning.

Jag tycker att det är SUPERspännande, för första pris till en i varje klass är tretusen kronor! NAJS!

Det skulle räcka till en mobil, nya kläder från köpcentret OCH block och pennor.

Men viktigast av allt är att om jag vann det där priset, så skulle jag förvandlas från en “socialt utsatt TECKNINGSNÖRD” till en “socialt eftertraktad KONSTNÄRSDIVA” nästan över en natt!

Vem hade kunnat tro att min konstnärliga begåvning skulle bli nyckeln till CSP-gänget?

Så jag rusade ner till expeditionen för att hämta en anmälningsblankett och upptäckte till min förvåning att det redan hade bildats kö.

Och gissa vem mer som stod där och skulle hämta en blankett?

MacKenzie !!!!

Som vanligt pladdrade hon oavbrutet: “Jag ska ju bli modell/modedesigner/popstjärna, så därför har jag redan en portfolio med sju riktigt HETA modeillustrationer till mitt klädmärke FAB-4-EVER, kläder som jag dessutom tänker ha på mig på min väldigt framgångsrika världsturné med förbandet till Miley Cyrus, som förstås kommer att falla platt för MIN design och köpa kläderna för typ sex miljoner kronor. Sedan tänker jag börja på ett känt universitet som Harvard, Yale eller Westchesters mode- och kosmetikinstitut, som det förresten är min moster Clarissa som äger!”

Visst. Jag kan väl medge att jag fick lite PANIK bara jag tänkte på att behöva tävla mot MacKenzie.

Hon stirrade på mig hela tiden med sina isblå ögon och jag mådde illa och hade gåshud.

Men plötsligt fick jag en aha-upplevelse och förstod PRECIS vad farmor hade menat när hon sa:

“Antingen är du en MES
eller en MÄSTARE.
Du väljer själv.”

Så jag frammanade all kraft och beslutsamhet jag hade, drog ett djupt andetag och samlade mod att bestämma mig för vilket av det jag skulle vara:

EN STOR FET MES!

När kvinnan på expeditionen frågade om jag skulle hämta en anmälningsblankett till avantgardeutställningen bara stelnade jag till och började pipa och flaxa med armarna:

Pip, pip, pipelipip!

Sedan började MacKenzie skratta, som om det var det löjligaste hon någonsin hört, att JAG skulle vara med i tävlingen.

Då fick jag syn på den gula blanketten där man kunde anmäla sig som biblioteksassistent, eller BA. Varje dag på timmen för fria studier är det några som får ledigt för att gå till skolbiblioteket och ställa tillbaka böcker i hyllorna. En BA:ares liv är ungefär lika spännande som att titta på färg som torkar.

Så i stället för att försöka förverkliga min dröm om att vinna en större konsttävling, anmälde jag mig DUMT NOG till att ställa tillbaka DAMMIGA och TRÅKIGA BIBLIOTEKSBÖCKER I HYLLORNA!

Och det är BARA MacKenzies fel!!

När jag anmält mig på biblioteket gick bibliotekarien, mrs Peach, en rundtur med mig. Hon berättade att jag skulle jobba tillsammans med två andra flickor som hade anmält sig i förra veckan.

Men vad jag ville veta var VEM vid sina sinnens fulla bruk som FRIVILLIGT skulle anmäla sig till att ställa tillbaka biblioteksböcker i hyllorna?!

Jag hade åtminstone en bra ursäkt.

Jag gjorde det när jag var tillfälligt SINNESSJUK av MacKenzies iskalla stirrande, som hade fryst ner mina hjärnceller, fått hjärtrytmen att stanna av och totalförlamat hela kroppen så att jag inte kunde anmäla mig till avantgarde-tävlingen.

TISDAGEN DEN 10 SEPTEMBER

Jag var med om värsta olyckan i dag på franskan. När jag tog upp min franskabok ur ryggsäcken åkte min parfymerade bodysprej, som hette Kaxiga Klara, ut och ramlade ner på golvet.

Tråkigt nog ploppade den lilla vita sprejgrejen högst upp av, så att den bara fortsatte att spreja och spreja tills hela burken var tom.

Min lärare, mr Nånting vad-det-nu-är (jag kan inte uttala hans namn för det låter som en nysning), började skrika en massa saker på franska som jag tyckte lät väldigt mycket som svordomar.

Sedan evakuerade han eleverna från klassrummet eftersom alla hostade och höll på att kvävas och det började rinna riktigt jobbigt i ögonen på dem.

Och medan vi stod i korridoren och väntade på att lukten skulle försvinna frågade han mig väldigt oartigt på engelska (som jag FÖRSTÅR) om jag försökte ta DÖD på honom. Seriöst! För det första gillar jag ändå inte franska något vidare. Och för det andra så var det BARA en olyckshändelse!

Jag menar, det är ju INTE så att min parfym skulle ta död på honom på riktigt. Det tror jag i alla fall inte.

Fast å andra sidan, tänk om den verkligen GJORDE det?! Tänk om min franskalärare föll ihop i lärarrummet medan han tuggade i sig sin lunchkorv, och dog av akut Kaxiga Klara-förgiftning??!!

Och tänk om det gick hela tre dagar innan någon reagerade på den hemska stanken från hans kropp, eftersom skolluncherna brukar lukta ungefär som ruttet kött?!

Polisen skulle göra en utredning och jag skulle bli huvudmisstänkt.

Och sedan rättsläkarna: Experter från CSI Miami skulle ta vetenskapliga prover på min franskalärares näshår och finna spår av Kaxiga Klara.

De skulle räkna ut att jag var skyldig till att ha kvävt honom med en dödlig dos av min bodysprej.

Och sedan, tänk om CSI-teamet I HEMLIGHET fick alla fysiska bevis att peka på … MOI??!

(MOI betyder förresten “MIG” på franska!)

Jag skulle hamna i ELEKTRISKA STOLEN första året på high school och det skulle verkligen SUGA!

Och sedan, efteråt, skulle jag reta ihjäl mig på att jag hade missat både körlektionerna och examensbalen!

Vid närmare eftertanke bara ÄLSKAR mr Nånting vad-det-nu-är MacKenzie, för hon är jättebra på franska och kan uttala hans konstiga nysnamn.

Jag kan slå vad om att om hon hade tappat SIN Kaxiga Klara i hans klassrum och sprejgrejen ploppade av, så skulle han INTE ha skrikit åt henne eller anklagat henne för att försöka mörda honom.

Men det är för att MacKenzie är

FRÖKEN PERFEKT!!

Jag kan slå vad om att hon till och med kommer att VINNA avantgarde-tävlingen!

Och efteråt, bara för att jäklas, kommer hon antagligen att låna typ 189 böcker på skolbiblioteket och komma och lämna tillbaka dem nästa dag.

Självklart kommer JAG att TVINGAS ställa in alla böckerna igen på hyllorna, eftersom jag bara är en DUM biblioteksassistent!

Mitt patetiska liv är SÅ ORÄTTVIST att jag bara vill

DÖ! !!

ONSDAGEN DEN 11 SEPTEMBER

I dag var alla i matsalen helt uppe i varv bara för att MacKenzie delade ut inbjudningskort till sin födelsedagsfest. När man såg hur Lisa Wang och Sarah Grossman grät och kramades hade man kunnat tro att de skulle få vara med på TV i My Super Sweet 16 eller något. Det var bara FÖR OSMAKLIGT!

De påminde om ett par siamesiska tvillingar, som inte kunde sluta kramas även om de hade velat.

Resten av dagen fjäskade alla de inbjudna som hundvalpar för MacKenzie. Alla utom Brandon Roberts.

När hon gav honom ett inbjudningskort försökte hon flirta med honom genom att snurra hårslingor runt fingret och le jättestort. Hon till och med “råkade” tappa sin handväska för att han skulle ta upp den åt henne, precis som Tyra säger att man ska göra när man vill få en kille att lägga märke till en.

Men Brandon kastade bara en snabb blick på MacKenzies inbjudningskort, stoppade det i ryggsäcken och gick därifrån.

Gissa om hon blev sur när han viftade bort henne så där.

Sedan var det ett gäng sportfånar som kom förbi och trampade över hela hennes nya tvåtusenkronors Vera Bradley-väska innan hon hann ta upp den från golvet. Jag för min del gillade de smutsiga fotavtrycken bättre än det tråkiga blommönstret.

I alla fall så är Brandon SÅÅÅÅ COOOL!!!

Vad jag kan se verkar han vara typ en tyst rebell. Han är reporter och fotograf på skoltidningen och har fått en del priser för sin fotojournalistik.

En gång satt han faktiskt vid samma bord som jag på lunchen, men jag tror inte att han märkte att jag stirrade på honom.

Antagligen för att hans rufsiga, vågiga hår JÄMT faller ner i ögonen på honom.

I dag på biologin höll jag nästan på att DÖ när han frågade om han fick ta en bild till skoltidningen av MIG när jag dissekerade min groda!!

Händerna skakade så att jag knappt kunde hålla i skalpellen.

Och nu är varenda liten detalj av hans perfekta ansikte för evigt inpräntad i mitt minne.

KAN DET VARA SÅ ATT JAG HÅLLER PÅ ATT BLI KÄR FÖR FÖRSTA GÅNGEN?!

MITT HJÄRTAS BIOLOGI
Av Nikki Maxwell

Jag ser dig i mina drömmar
i din älsklingsskjorta, vit
med nedknäppt krage, där du
sitter mitt emot mig i matsalen.
Jag har aldrig sett någon
äta pommes frites så vackert.

Jag ser dig på biologin,
där du tar foton till
skoltidningen, när du viskar
till min själs innersta vrå,
“Håll grodan lite vinklad.”

För det är bara du
som kan göra ett foto
av en dissekerad groda
så skimrande.
Så levande. Men död.

Det gör ont att känna så här, att veta
att du aldrig kommer att lära
känna mig. Att vilja dra fingrarna genom
ditt mörka, vågiga hår medan jag
tänker att den ruttna stanken av formalin
och den livlösa grodans tomma blick
för alltid kommer att påminna MIG om OSS!

TORSDAGEN DEN 12 SEPTEMBER

På idrotten pratade till och med de bollrädda tjejerna om MacKenzies fest. Som om någon av dem någonsin skulle bli bjuden.

De är de där riktigt tjejiga tjejerna som hänger i små grupper och skriker hysteriskt så fort en boll kommer i närheten.

Det kan vara en basketboll, fotboll, baseboll, tennisboll, volleyboll, badboll, pingisboll, snöboll eller till och med chokladboll. De är INTE nogräknade.

JAPP! Man kan alltid lita på att de bollrädda tjejerna ska strula till det så att man förlorar matchen.

Det suger verkligen att ha sådana som Chloe och Zoey i sitt lag. Särskilt om man bara HATAR att duscha efter idrotten (jag mår illa bara jag tänker på att duscha i skolan).

Det kommer att vara helt och hållet DERAS fel om jag får en obotlig sjukdom av det slemmiga möglet som växer i de där ÄCKLIGA duscharna.

Jag blev jätteförvånad när Chloe och Zoey kom fram och började prata med mig efter idrotten. Självklart låtsades jag som om jag INTE var sur på dem för att de hade sprungit ifrån bollen och tvingat mig att duscha.

Tydligen hade vår bibliotekarie, mrs Peach, berättat för dem att jag skulle jobba med dem i biblioteket och de tyckte att det skulle bli så SPÄNNANDE.

Typ VAD är det som är så spännande med att sätta in biblioteksböcker i hyllorna??!!

Men jag bara spelade med och låtsades vara lika ivrig som de.

Jag bara: “Wow, vad kul! Helt otroligt att vi ska sätta in böcker i hyllorna ihop. Så himla COOLT!”

Det slutade med att vi åt lunch tillsammans vid bord 9 och det var verkligen trevligt att SLIPPA äta ensam för en gångs skull.

Chloes fullständiga namn är Chloe Christina Garcia och hennes familj äger en mjukvarufirma. Jag kunde knappt fatta det, men hon hade har läst typ ALLA de nya romanerna.

Hon säger att hon lever ett “ställföreträdande liv” genom romanfigurernas glädjeämnen och hjärtesorger och lär sig en massa om livet, kärleken, killar och kyssar, och det tänker hon dra nytta av när hon börjar high school nästa år.

Hon sa att hon äger 983 böcker och har läst de flesta av dem två gånger.

Jag bara: “WOW!”

Zoeys fullständiga namn är Zoeysha Ebony Franklin och hennes mamma är advokat och hennes pappa är chef på ett skivbolag. Hon har träffat praktiskt taget ALLA de största popstjärnorna.

Zoey säger att hon gillar att läsa självhjälpsböcker och att hon för närvarande försöker hitta ett sätt att “bygga upp” sin relation till de tre “modersgestalterna” i sitt liv. Hon har en mamma, en mormor som hon också har växt upp med och en styvmor.

Jag tyckte verkligen synd om henne, eftersom jag vet av egen erfarenhet att det kan vara tillräckligt traumatiskt och skadligt för den mentala hälsan att ha EN “modersgestalt” i sitt liv.

Kan ni föreställa er att ha TRE?! OTROLIGT!

Sedan sa Zoey: “Hur står du ut med att ha skåpet bredvid MacKenzies? Hon är typ så DUM att hon måste smeta läppstift i pannan för att kunna fatta ett beslut! Och extrem ytlighet kan ibland leda till mångfasetterade problem med självkänslan.”

Jag kunde knappt FATTA att Zoey verkligen sa så. Jag trodde att alla i hela skolan avgudade MacKenzie.

Vi skrattade så mycket att det sprutade söndertuggade morotsbitar ur näsan på mig!

Vi bara tjöt alla tre: BLÄÄÄ! VAD ÄCKLIGT!

Sedan fnissade Chloe: “Titta! Morotsfärgade snorkråkor! Vi ger dem till MacKenzie så att hon kan strö dem på sin tofusallad, som kalorisnål garnering. Tjejerna i Clique-böckerna gör jämt sådana där taskiga saker mot folk de inte gillar.”

Vi skrattade så högt åt Chloes skämt att de som satt vid bord 6 och 8 började stirra på oss.

Jag såg till och med MacKenzie snegla åt vårt håll. Men sedan tittade hon bort jättesnabbt, så att vi inte skulle begå det oerhörda misstaget att tro att hon faktiskt hade känts vid oss. Det var tydligt att hon undrade vad vi höll på med.

Så nu funderar jag på att förlåta Chloe och Zoey för hela FIASKOT med duschen efter idrotten. Jag har faktiskt haft en riktigt bra dag i dag!

!!

FREDAGEN DEN 13 SEPTEMBER

Jag var rätt TRÖTT och LESS på att höra talas om MacKenzie och hennes DUMMA lilla fest! Men eftersom hon går på samma matte som jag och jag sitter rakt bakom henne, så förstod jag att det bara var att bita ihop och stå ut med det. Jag satt just och försökte att inte låtsas om henne, när hon vände sig om, log mot mig och gjorde något HELT OTIPPAT!

Hon räckte MIG ett klarrosa inbjudningskort med en stor, vit sidenrosett runt!

Jag flämtade till och höll nästan på att trilla av stolen.

JAJAJAJA!!

ekade det i hela huvudet på mig.

Kuvertet var det finaste jag någonsin hade sett, förutom kanske den där nya iPhonen som jag vill ha.

Vem hade kunnat tro att jag skulle bli inbjuden på ÅRETS FEST?!

Sedan gick det upp för mig att det här skulle kunna vara något slags riktigt taskigt SKÄMT.

Jag såg mig omkring efter en undangömd kamera och väntade mig nästan att en programledare skulle hoppa fram ur garderoben och skrika …

DOLDA KAMERAN!!

Sedan märkte jag att de flesta andra tjejerna i klassen stirrade avundsjukt och misstroget på mig.

Det var helskumt, för plötsligt blev jag medveten om att hela min älsklingshuvtröja var alldeles noppig.

Och då kände jag mig dum, så jag försökte plocka bort några av nopporna.

Ingen av MacKenzies kompisar skulle någonsin visa sig i en noppig huvtröja från fel affär.

Så jag bestämde mig tyst för att …

BRÄNNA ALLT I GARDEROBEN!

MacKenzie log fortfarande mot mig som om jag var hennes nya bästis eller något.

“Du, sötis! Jag undrar bara om du skulle vilja …”

Men jag var SÅ till mig att jag avbröt innan hon ens hann avsluta meningen.

“Det vill jag JÄTTEGÄRNA, MacKenzie!” utbrast jag. “Tack för att du bjöd mig … sötis!”

Okej. Jag kallade henne faktiskt för “sötis”, fast jag alltid hade tyckt att det ordet lät superlöjligt.

Och ja, jag var lika SJUKT ÖVERLYCKLIG som Vanessa Anne Hudgens när hon fick veta att hon INTE skulle få kicken från High School Musical 3!

Men mest av allt var jag CHOCKAD. Jag kunde knappt tro att jag faktiskt skulle gå på MacKenzies fest! Snart skulle jag få riktigt coola kompisar att vara med. Och kanske till och med slinga håret, pierca naveln och skaffa en pojkvän.

Jag började tro att det som stod i That’s So Hot! faktiskt var sant. Kanske nyckeln till lycka verkligen var kompisar, kläder, killar och kul!!

Händerna darrade när jag lossade på bandet och slet upp kuvertet.

Då knep MacKenzie plötsligt ihop ögonen och stirrade ilsket på mig, som om jag var något äckligt hon råkat trampa på.

“Din IDIOT!” väste hon. “Vad GÖR du?!”

“Öh, öppnar m-mitt inbjudningskort?” stammade jag.

Det började kännas som om det var något konstigt med den här festen.

“Som om jag skulle bjuda dig?!” hånflinade hon medan hon slängde med sitt blonda hår och fladdrade äcklat mot mig med sina långa ögonfransar. “Är inte du den nya tjejen som hänger vid mitt skåp hela tiden som någon sorts slibbig stalker?”

“Alltså, ja … jag menar, NEJ! Jag har faktiskt skåpet bredvid ditt”, mumlade jag.

“Är du säker på det?” sa hon och tittade på mig uppifrån och ner, som om jag ljög för henne eller något. Jag kunde inte fatta att hon faktiskt låtsades som om hon inte visste vem jag var. Jag hade bara haft skåpet bredvid hennes typ I EVIGHETER!

“Jag är HELT säker!” sa jag.

Då tog MacKenzie upp sin Kysselikat-läppglans och målade på typ tre extratjocka lager. När hon hade tittat på sig själv i den lilla spegeln i sin puderdosa i hela två minuter (hon är SÅ KÄR i sig själv!) smällde hon igen den och blängde på mig.

“Innan du avbröt mig så där OARTIGT tänkte jag bara fråga om du kunde GE inbjudningskortet till JESSICA! Hur skulle jag kunna veta att du tänkte slita upp det som någon sorts ociviliserad GORILLA?”

Då vände sig alla i klassen om och stirrade på mig.

Jag trodde inte mina ÖRON! Hur vågade den där tjejen kalla mig OCIVILISERAD!!

“Jaha. Okej. Vad DUMT av mig!” sa jag och försökte låta coolt nonchalant medan jag blinkade tillbaka tårarna. “Hm. Vem är Jessica?”

Plötsligt kände jag att någon knackade mig hårt på axeln.

Jag vände mig om och såg på tjejen som satt vid bänken bakom mig.

Hon hade långt, blont hår och rosa, glittrig läppglans, rosa tröja, rosa minikjol och ett pannband prytt med fejkade rosa diamanter.

Om jag hade sett henne i en leksaksaffär hade jag garanterat trott att hon var en ny sorts modedocka:

“Det är jag som är Jessica”, meddelade hon och himlade med ögonen. “Hur KUNDE du öppna MITT inbjudningskort?!”

Jag försökte desperat knyta rosetten på sidenbandet igen när hon slet inbjudningskortet ur handen på mig så hårt att jag nästan skar mig på papperet.

Jag kände mig FULLSTÄNDIGT BORTGJORD! Och för att förvärra saken ytterligare hörde jag några omkring mig som fnissade.

Det här var absolut det PINSAMMASTE ögonblicket i hela mitt PATETISKA lilla liv!!

Och jag var säker på att det bara skulle ta några minuter, så skulle HELA skolan sms:a en massa skvaller om mig.

Det var en lättnad när matteläraren, mrs Sprague, äntligen började lektionen.

Hon stod hela timmen vid tavlan och gick igenom hur man skulle räkna ut volymen på en cylinder, en sfär och en kon, inför det kommande provet.

HUR MAN RÄKNAR UT VOLYM

Men jag var så knäckt att jag inte kunde koncentrera mig på matteformler och ABSOLUT INTE lyssna. Jag bara satt där och stirrade på MacKenzies bakhuvud och önskade att jag kunde sjunka genom golvet.

Jag måste nog ha varit riktigt ledsen, för en tår rann nerför kinden på mig och plaskade ner i matteboken.

Men jag torkade upp den med ärmen på min jättenoppiga huvtröja från fel affär innan någon såg det.

Även om jag kände mig totalt nedtryckt efter all DRAMATIK med inbjudningskortet, så var jag egentligen inte arg på MacKenzie.

JAG ÄR EN SÅDAN LOSER!! Om jag skulle ha haft en fest skulle jag INTE HELLER ha bjudit mig själv!

LÖRDAGEN DEN 14 SEPTEMBER

Jag har haft VÄRLDENS hemskaste vecka! VARFÖR?

För att MacKenzie har FÖRSTÖRT mitt liv:

1. Hon SABBADE mina chanser i avantgarde-tävlingen.

2. Hon DISSADE mig genom att INTE bjuda mig på sin fest.

3. Hon FÖRLÖJLIGADE mig genom att kalla mig ociviliserad.

4. Hon FÖRÖDMJUKADE mig OFFENTLIGT genom att ge mig ett inbjudningskort och sedan INTE bjuda mig.

5. Hon försökte STJÄLA mitt livs enda sanna kärlek, Brandon Roberts, genom att snurra hårslingor runt fingrarna och flirta med honom.

Jag tänkte ägna HELA helgen åt att bara sitta på sängen i pyjamas och STIRRA IN I VÄGGEN och SURA.

För det får mig konstigt nog alltid att må mycket bättre.

Men mamma satte en käpp i hjulet för mina planer!

Vid lunchtid kom hon infarande på mitt rum helt glad och lycklig och sa att vi skulle grilla med hela familjen på lunchen.

“Klä på dig nu, gumman”, sa hon, “och kom ut i trädgården och var med och ha KUL!”

Jag var ju inte direkt inne på att “ha kul”, utan ville bara vara ifred.

Och jag tyckte inte om att vara i trädgården bakom huset, för jag har sett några ganska stora spindlar där ute.

Jag gillar inte spindlar – de får det att krypa i skinnet.

Dessutom har min läkare ställt diagnosen att jag är svårt allergisk mot skadedjur som suger människoblod, bland dem spindlar, myggor, blodiglar och vampyrer.

Mitt motto i livet är: “Lita ALDRIG på en blodsugare!”

I alla fall så stod pappa där när jag kom ut och han hade på sig kockmössan med matchande förkläde som vi gav honom i farsdagspresent.

Det stod “Min pappa är världens bästa kock!” på det, fast de flesta av bokstäverna hade blekts bort i tvätten, så nu står det: “Min pappa är en st ock!”

Det är faktiskt lite pinsamt hur vi kom över den presenten. Mamma körde mig och Brianna till Wal-Martstormarknaden och gav oss tvåhundra kronor så att vi kunde köpa en fin farsdagspresent till pappa.

Men när Brianna hade köpt en modedocka för sextio kronor och jag hade köpt den nya Miley Cyrus-CD:n för åttiofem kronor, så hade vi bara femtiofem kronor kvar till pappa och det var ju inte så jättemycket pengar.

Lyckligtvis fick jag syn på några galet fula chockrosa kockmössor med matchande förkläden i realådan, för bara tjugofem kronor.

Vi kunde välja mellan “Kyss kocken!”, “När inte mamma är glad är ingen glad!”, “Detroit Pistons är BÄST!” och “Min pappa är världens bästa kock!” med orangea självlysande bokstäver.

Och eftersom det var en superbillig present hade vi fortfarande kvar trettio kronor att köpa ett farsdagskort för.

Men jag lyckades övertyga Brianna om att pappa mycket hellre skulle vilja ha ett hemmagjort kort av oss, som HON kunde göra GRATIS med kollegieblockspapper, kritor och glitter.

Hon var helt med på noterna, så jag tog de sista pengarna och köpte popcorn för, och en extra stor jordgubbs- och mangosmoothie åt mig själv. Det smakade gott med tanke på att jag var utsvulten och de var köpta på Wal-Mart.

Vem hade kunnat tro att pappa skulle bli så förtjust i den där sopiga presenten!

“Det är den absolut BÄSTA farsdagspresent jag någonsin har fått!” sa han och blev alldeles tårögd.

Men det är INGET att fästa sig vid, för varje år gjorde Brianna och jag vårt bästa för att hitta världens SÄMSTA presenter till farsdag.

Och vi lyckades alltid sno åt oss en bonus åt oss själva. Farsdag är numera vår älsklingsdag, efter våra födelsedagar och jul.

Hur som helst så stod pappa och grillade köttet medan han visslade på gamla discolåtar.

Sedan, från ingenstans, uppstod en större komplikation för honom. Inte med visslandet utan med grillandet.

Jag tror man skulle kunna kalla det för skadedjursbekymmer.

När han sa åt mig att springa in och hämta en burk insektssprej fick jag riktigt onda aningar.

Jag bara: “Pappa, är du säker?”

Och han bara: “Jag tänker inte dela mina tvåhundrakronors-stekar med de här odrägliga flugorna.”

Men DET var ett stort misstag, för insekterna var INTE några odrägliga flugor.

FAMILJENS GRILL-LUNCH
(EN BILDBERÄTTELSE)

Man hade kunnat tro att en erfaren skadedjursbekämpare skulle veta hur en fluga ser ut.

Dessvärre hade pappa träffat på ett bo med väldigt ARGA BÅLGETINGAR!!

Så vår grill-lunch slutade i total katastrof!

För att muntra upp pappa gav vi honom komplimanger för hur stilig han var i sin tjusiga kockmössa och sitt förkläde, fast han var lite smutsig efter att ha vält omkull granntantens soptunnor när han sprang ifrån de där getingarna.

STACKARS PAPPA !!

En bra sak var i alla fall att jag fick gå upp på mitt rum igen och sura intensivt i några timmar till. JIPPIEE!

MÅNDAGEN DEN 16 SEPTEMBER

I dag hade vi matteprovet där vi skulle räkna ut volym och jag var jättenervös. Mest för att jag inte är så bra på matte.

Senast jag fick hyggligt betyg i det här ämnet var så länge sedan som i ettan. Och då skrev jag först fel svar på nästan hälften av frågorna.

Men saken var den att jag satt mitt emot Andrea Snarkowski, den smartaste tjejen i hela ettan. Vi hade prov på addition, när jag typ “råkade” se att Andreas svar på en av frågorna var annorlunda än mitt. Så i sista minuten bestämde jag mig för att stryka mitt svar och skriva det som hon hade kommit fram till.

Det var tur att jag gjorde det, för jag fick A på provet! Min lärare var så nöjd med min mirakulösa förbättring – annars brukade jag aldrig komma över D – att hon gav mig en smiley-guldstjärna. Det var bara genier som Andrea Snarkowski som brukade få smiley-guldstjärnor.

Eftersom jag nu hade förvandlats till en lysande matteelev, fick jag också klassens Månadens elevpris och min bild i lokaltidningen.

Mamma och pappa var SÅ stolta över mig!

De gjorde 127 kopior av tidningsartikeln och skickade dem till varenda en av mina släktingar över hela landet.

Jag kan bara föreställa mig hur glada och förtjusta de blev för min skull när de öppnade breven:

Visst, det kan väl hända att vissa av släktingarna inte kände igen mig med en gång.

Men om de hade gjort det skulle de säkert ha blivit jättestolta.

I alla fall så var geometriprovet med volymfrågorna väldigt svårt.

Jag vet att jag borde ha pluggat mer. Men eftersom jag ägnade hela helgen åt att sura blev det liksom inte så mycket tid över till plugg.

Jag bönade och bad som en galning hela provet.

Ibland till och med högt:

“SNÄLLA, SNÄLLA GUD HJÄLP MIG ATT KLARA DET HÄR PROVET! FÖRLÅT SÅ JÄTTEMYCKET FÖR ATT JAG SLUMRADE TILL I KYRKAN I SÖNDAGS, DET SKA INTE HÄNDA IGEN. OCH KAN DU BERÄTTA OM FORMELN FÖR VOLYMEN PÅ EN CYLINDER ÄR πr^2h ELLER πhr^2? OCH NÄR MAN RÄKNAR UT EN SFÄR, SKA MAN MULTIPLICERA MED …?”

Jag misstänker att några som satt nära måste ha råkat höra mig.

Jag var bara FÖR glad när det där provet äntligen var över!

När jag höll på att packa ner grejerna i ryggsäcken för att gå till nästa lektion kunde jag inte undgå att märka att MacKenzie blängde elakt på mig.

Sedan gick hon fram till Jessica och sa: “I dag är sista dagen att anmäla sig till avantgarde-tävlingen och jag måste lämna in anmälningsblanketten på expeditionen. Vi ses vid mitt skåp. Okej, sötis?”

Då stirrade Jessica på mig och sa jättehögt: “Mac, jag bara VET att du kommer att vinna. Dina modeillustrationer är SÅ hm … HÄFTIGA!”

Jag kunde INTE FATTA att Jessica sa så, för “häftiga” är bara SÅ ute!

Men vad som gjorde mig mest förbannad var att MacKenzie hånlog mot mig och sa: “Nikki, alla i hela skolan vet att du är för MESIG för att ställa upp i konsttävlingen bara för att JAG är duktigare än du. Så gör dig inte besvär!”

Okej, jag erkänner. Men även om MacKenzie inte direkt SA det där till mig, så såg hon definitivt ut som om hon TÄNKTE det.

I alla fall så TRAMPADE hon på min integritet.

Sedan slängde hon med håret och svassade ut ur klassrummet. Jag bara HATAR när MacKenzie svassar!

Hur VÅGAR hon prata om konsttävlingen mitt framför näsan på mig på det där viset??!!

Särskilt som det var HENNES fel att jag INTE anmälde mig från början.

Jag blev så FÖRBANNAD på hela grejen!

Plötsligt tappade jag fattningen totalt och skrek i högan sky: “MacKenzie STARTADE det här KRIGET och nu tänker JAG avsluta det!!”

Fast jag sa det i huvudet, så det var ingen mer än jag som hörde.

Sedan lovade jag mig själv dyrt och heligt:

JAG, NIKKI J. MAXWELL,
frisk till kropp och själ,
anmäler mig härmed till
TÄVLINGEN I AVANTGARDE-KONST!!

Jag tänkte visa MacKenzie en gång för alla att jag var en GALET bra konstnär. MYCKET GALNARE bra än HON!

Så jag tog alla mina grejer och gick raka vägen ner till expeditionen för att fylla i en anmälningsblankett.

Och mycket riktigt, MacKenzie stod fortfarande där och målade på fjortonde lagret läppglans och skröt oavbrutet om sina modeillustrationer.

“… och alla tycker att min nyskapande design är så HET och jag ska bli RIK och BERÖMD och flytta till HOLLYWOOD och bla-bla, bla-bla, bla-bla, bla!”

Jag stod och chillade helt lugnt bakom en stor krukväxt precis utanför dörren till expeditionen och gjorde inget särskilt, tills MacKenzie äntligen gick.

Men jag spionerade INTE på henne eller något.

Jag ville bara inte dra till mig en massa uppmärksamhet eller riskera att MacKenzie skulle tycka att jag gjorde en stor grej av att jag ställde upp i tävlingen.

Fast ärligt talat så VAR det en stor grej.

Det var den VIKTIGASTE grejen jag NÅGONSIN hade gett mig på under alla mina fjorton år här på planeten Jorden.

Jag rusade in på expeditionen och fyllde snabbt i en anmälningsblankett.

När jag räckte den till sekreteraren kände jag en våg av panik, upphetsning och illamående, alltsammans i en salig blandning där det for omkring i magen på mig som matrester i avloppet i diskhon.

Jag gick ut från expeditionen och sjönk ihop mot väggen.

Hjärtat slog så hårt att det bultade i öronen. Jag började undra om hela den här grejen inte var ett stort misstag.

Sedan, från ingenstans, fick jag en riktigt obehaglig känsla av att någon tittade på mig, fast det såg tomt ut i korridoren.

Plötsligt rörde sig ett blad på krukväxten jag hade gömt mig bakom och jag såg ett stort ÖGA som stirrade rakt på mig! Sedan två ögon. Väldigt isblå ögon.

MacKenzie (JA, den MacKenzie) kikade ut på mig bakom den stora krukväxten vid dörren till expeditionen!

HON VAR SÅÅ AVSLÖJAD!

Till slut klev MacKenzie fram bakom krukväxten och svassade bort till drickfontänen som om hon var törstig eller något. Men det var uppenbart att hon bara försökte använda VATTENTORTYR för att TVINGA mig att ändra mig om att vara med i konsttävlingen.

MacKenzie försökte verka alldeles oskyldig och ursäktande, som om hon bara hade råkat spruta ner mig med vatten utan att mena det. Men när jag tittade in i hennes små pärlformade ögon såg jag klart och tydligt att hon hade gjort det med flit.

Jag kunde fortfarande inte komma över att jag faktiskt hade avslöjat henne med att SPIONERA på mig!

Jag blev ganska ARG, för jag går inte omkring och förföljer henne och SPIONERAR på henne och dyker ner i hennes läskburk (vilket förresten betyder “angelägenheter”).

Åtminstone inte så ofta.

I dag var typ HELT OCH HÅLLET ett undantag, mest för att vi båda skulle anmäla oss till konsttävlingen samtidigt.

Men att hon sänkte sig så lågt att hon SPIONERADE på mig?!

DEN TJEJEN ÄR HELT SJUK I HUVUDET!

TISDAGEN DEN 17 SEPTEMBER

Jag kan inte fatta att jag skriver det här gömd i vaktmästarens förrådsskåp!! Jag vet att det är superofräscht här inne och luktar gammal blöt mögelsvabb, men jag visste inte vart jag skulle ta vägen annars. Jag bara

HATAR! HATAR! HATAR! HATAR! HATAR! HATAR! HATAR! HATAR! HATAR! HATAR! HATAR! HATAR!

DEN HÄR IDIOTISKA SKOLAN!!

I dag på lunchen gick jag med min bricka och försökte ta mig fram till bord 9, där jag skulle träffa Chloe och Zoey. Det gick ganska bra, för jag hade lyckats smita förbi sportfånebordet utan att fotbollsspelarna gjorde sina pinsamma pruttljud med armhålorna.

Men när jag gick förbi MacKenzies bord var jag inte lika uppmärksam. Hon och Jessica måste FORTFARANDE ha varit sura på mig för inbjudningskortet och konsttävlingen, för det här är vad som hände:

JAG I MATSALEN, DÄR JAG FÖRSÖKER TA MIG TILL BORD 9

Jag snubblade och plötsligt började allt röra sig i slow motion. Lunchbrickan flög upp över huvudet på mig och jag hörde en mycket välbekant röst som skrek:

“Neeeeeeeej!”

Sedan insåg jag till min FASA att rösten var MIN!

Jag ramlade framstupa på golvet och blev så häpen att jag knappt kunde andas. Min spagetti och min körsbärspudding var utsmetade i ansiktet på mig och framtill på kläderna. Jag såg ut som en av Briannas kladdiga fingermålningar i naturlig storlek.

Jag bara blundade och låg där som en strandad val och hade ont i precis hela kroppen. Till och med håret gjorde ont. Men det värsta var ändå att alla i hela matsalen gapskrattade.

Jag kände mig SÅ dum så att jag ville DÖ. Jag såg knappt någonting eftersom jag hade körsbärspudding i ögonen, så att allt såg rött och alldeles suddigt ut.

Till slut samlade jag mig så pass att jag kunde krypa upp på knä.

Men så fort jag försökte resa mig upp halkade jag i blandningen av spagetti och mjölk och for omkull igen.

Jag förstår att det måste ha sett jättekomiskt ut när jag halkade runt i min lunch på det där viset.

Och om det inte hade varit MIG det hände, så skulle jag definitivt ha gapskrattat med alla de andra.

Då lade MacKenzie armarna i kors, blängde på mig och skrek:

“HUR ÄR DET, NIKKI,
GÅR DET BRA?!”

Vilket förstås fick alla att skratta ännu mer.

Det var det TASKIGASTE MacKenzie någonsin kunde ha sagt, särskilt som hon delvis bar skulden för krokbenet.

Jag skämdes så mycket att jag började gråta.

Lyckligtvis sköljde tårarna bort geggan ur ögonen på mig så att jag kunde se igen.

Men tyvärr kunde jag inte se något annat än en kille som satt på knä och dinglade en kamera i ansiktet på mig.

Och det är bara EN person i hela skolan som har en sådan kamera.

På en halv sekund visste jag precis vad som skulle dyka upp på FÖRSTASIDAN till nästa nummer av skoltidningen !

Och jag tänkte INTE skicka den artikeln till mina släktingar.

Jag insåg klart och tydligt att MacKenzie på något konstigt sätt hade charmat Brandon med sin coola vackra glans och lockat över honom till den MÖRKA SIDAN!

Och sedan HJÄRNTVÄTTAT honom!

Hur kunde min FÖRÄLSKELSE – min stora hemliga KÄRLEK i livet – göra något så HEMSKT och ELAKT mot mig?!

Det kändes som om jag hade blivit huggen i hjärtat med min bästa lyckopenna – den fina lila glittriga bläckpennan med fjädrarna, pärlorna och paljetterna längst ut – och lämnats att dö. På matsalsgolvet. När alla tittade. Och skrattade. Av min älskade BRANDON!!

Då hände något helt ofattbart!

Brandon typ log mot mig, flyttade kameran åt sidan, tog mig i handen och drog upp mig från golvet.

“Är du … okej?”

Jag försökte säga “Ja”, men det kom bara ett gurglande ljud ur halsen, som om jag höll på att strypas eller något. Jag svalde och drog ett djupt andetag.

“Visst. Helt okej. Jag åt spagetti till middag i går men den var inte alls så här halkig!”

Jag skruvade på mig. VARFÖR måste jag säga något så dumt? Jag är en sådan IDIOT!!

Sedan såg jag som trollbunden hur Brandon räckte mig en servett i vad som kändes som slow motion. Jag nästan DOG på fläcken när våra fingrar råkade NUDDA vid varandra …

… så lätt som en mild men vild ekorre som sörplade söt nektar ur en av de fina lila blommorna i min mors trädgård, de som pappa råkade spreja ogräsmedel på av misstag. Vi såg in i varandras ögon och en halv sekund var det som om vi såg in i de dimmiga djupen i varandras sårade själar. Jag kommer FÖR EVIGT att minnas orden han viskade i mitt darrande öra:

“Hm … jag tror att du har … något i ansiktet?”

Jag rodnade och började känna mig alldeles skakig i knäna. “Antagligen min lunch …”

“Ja, antagligen …”

Tyvärr blev vårt mycket seriösa och känslosamma samtal bryskt avbrutet av matsalsvakten. Han heter mr Snodgrass, men alla kallar honom Snoris.

Han började torka upp kladdet på golvet och gav mig en predikan om att det var mitt ansvar som ung vuxen att behålla maten på brickan hela tiden. Brandon himlade med ögonen åt mr Snodgrass på ett väldigt gentlemannamässigt sätt och sedan typ log han mot mig igen.

“Vi ses på biologin då.”

“Ja … okej. Och tack. För servetten alltså.”

“Äh, det är lugnt.”

“Vi har faktiskt precis sådana här servetter hemma. Mamma köpte dem på rea …”

“Okej, öh … coolt.”

“Ses senare då.”

Sedan tog Brandon upp sin ryggsäck och gick ut ur matsalen.

Jag tryckte bara servetten mot hjärtat och suckade.

Trots allt som just hade hänt kände jag mig plötsligt VÄLDIGT lycklig och hade fullt med fjärilar i magen.

Men den känslan varade bara i ungefär tio sekunder, för det var så lång tid det tog innan jag upptäckte hur MacKenzie såg ut.

Hon var så arg att hon blev totalt förvriden i hela ansiktet.

Hon såg faktiskt lite LÄSKIG ut!

“Jag hoppas att du inte är så DUM att du tror att HAN skulle gilla en LOSER som dig?” vrålade hon som en gast.

Men jag var nog fortfarande lite vimmelkantig, för jag hade inte den blekaste aning om vad hon pratade om.

“Öh … han, VEM?” frågade jag.

Då slängde Jessica ur sig: “Shit vad du är KLUMPIG. Vad ÄCKLIGT! Titta, hon har kissat PÅ sig!”

Och MacKenzie bara: “Men FY! Du har rätt. Hon har ju kissat PÅ sig!”

Och båda började skratta och peka på mig igen.

Jag bara himlade med ögonen och sa: “Visst, säkert! Jag spillde MJÖLK på byxorna. Är ni så korkade att ni inte ens vet hur mjölk ser ut?”

Sedan sprang jag ut ur matsalen och raka vägen in på närmaste tjejtoa.

Där inne stod det ungefär fem tjejer framför spegeln och provade varandras läppglans.

De blev stela som pinnar och bara gapade och stirrade förskräckt på mig.

Det var som om de ALDRIG förut hade sett någon som var täckt från topp till tå med spagetti och körsbärspudding.

Vissa är så OFÖRSKÄMDA!

Jag stapplade ut i korridoren som en zombie. Men i stället för att lämna ett spår av slemmigt, ruttnande kött lämnade jag ett spår av spagetti, sås och körsbärspudding.

Sedan fick jag se att dörren till vaktis förråd vid drickfontänen stod lite på glänt. Jag kikade in, och eftersom det inte var någon där slank jag in och stängde dörren.

Jag mådde så VIDRIGT! Det var då jag började gråta och skriva i dagboken.

Ganska snart hörde jag några vagt bekanta röster viska och fnissa utanför dörren.

Jag bara visste att MacKenzie och hennes spanare försökte spåra upp mig för att trakassera mig lite mer för att jag skulle ha kissat på mig.

“Är du säker på att hon är där inne?”

“Jag tror det. Spagettin leder fram till den här dörren och sedan slutar det. Och titta, fotspår med körsbärspudding! Hon måste vara där inne.”

Och jag bara: TOPPEN!

I det ögonblicket skulle jag ha gett vad som helst för att FÖRSVINNA i tomma intet.

Sedan hade de till och med mage att knacka på min dörr. Eller kanske inte min dörr direkt, men dörren till vaktis förråd.

Jag kände mig som offret i en av de där skräckfilmerna där tjejen är ensam hemma och hör en knackning på ytterdörren.

Och när hon går och öppnar dörren skriker alla i publiken:

“ÖPPNA INTE! ÖPPNA INTE!”

Men hon öppnar dörren i alla fall, för hon vet inte om att hon är med i en skräckfilm.

FREDAGEN DEN 14 (TERROR PÅ ÄLG STREET)

Men jag var INTE dum!

Jag VISSTE att jag var fången i en skräckfilm, så jag öppnade INTE dörren till vaktis förråd. Helt plötsligt blev det jättetyst och jag misstänkte att det var ett trick för att jag skulle tro att de hade gått.

Men jag kände på mig att de fortfarande var kvar där ute.

“Nikki, hur är det med dig?! Vi fick just veta vad som hände.”

“Ja, vi ville höra hur det var med dig!”

Då äntligen kände jag igen rösterna.

Det var CHLOE och ZOEY!!

“Tvinga mig inte att slå in dörren”, sa Zoey, “för du vet att jag gör det!”

Då började jag nästan skratta, för Zoey har problem med att få upp sitt eget skåp. Ibland kan hon inte ens öppna en vattenflaska.

Jag bara: Visst, säkert!

Då sa Chloe: “Om du inte kommer ut och pratar med oss, så kommer vi IN!”

Innan jag visste ordet av stack Chloe och Zoey in huvudena i vaktis förråd och gjorde jättetöntiga miner.

Chloe fnös och gjorde viftande jazzhänder åt mig, som om hon var med i en musikal, och Zoey stack ut tungan och blängde skumt på mig.

Och de bara …
“HUR ÄR DET MED DIG, TJEJEN!!”

Av någon anledning började jag gråta igen bara för att jag fick se dem. Snart satt vi alla tre och chillade i vaktis förråd och pratade om all uppståndelsen med Jessica och MacKenzie.

Men jag sa med flit inget om det där med Brandon, för jag var fortfarande typ lite generad för det. Dessutom var jag ganska säker på att han utan tvekan skulle välja MacKenzie framför mig. Om jag var kille skulle jag definitivt göra det. Jag tänkte INTE börja hoppas att Brandon skulle gilla mig på riktigt.

Snart var lunchrasten nästan slut. Chloe och Zoey hjälpte till att gnugga bort de flesta matfläckarna från mina kläder med pappershanddukar och tvål vid det stora handfatet.

Fast det var fortfarande några fläckar kvar som vi inte fick bort. Jag trodde knappt att det var sant när Zoey sprang i väg till sitt skåp och hämtade sin älsklingströja, så att jag skulle få ha den ovanpå.

Och Chloe sa att om jag tog extra mycket av hennes extrablanka Kanderat-sockeräpple-läppglans och hennes midnattsblå eyeliner, så skulle alla (särskilt killarna) se mina vackra, fylliga läppar och mina drömska ögon i stället för kissfläck … öh … jag menar, MJÖLK-fläcken framtill på byxorna.

Fast lyckligtvis syntes den inte så mycket, för den började torka.

Trots att allt var så jobbigt på lunchen, så mår jag definitivt mycket bättre nu. Jag kanske inte behöver hata den här skolan riktigt lika mycket längre. Men jag kan slå vad om att Brandon tycker att jag är

SUPERKLUMPIG!!

ONSDAGEN DEN 18 SEPTEMBER

Jag tror att jag lider av nymobilofobi.

Jag vet att det låter som en riktigt otäck sjukdom med kliande, variga sår över hela kroppen eller något annat lika fasansfullt.

Men det är i själva verket den irrationella rädslan för att INTE ha någon mobil.

Det värsta med nymobilofobi är att det ibland ger upphov till hallucinationer och får en att göra galet DUMMA saker.

Jag tror att jag fick ett anfall av den här hemskt försvagande sjukdomen på väg hem från skolan i dag.

Jag var helt säker på att jag såg en liten gullig mobiltelefongrej, en sådan som man krokar fast på örat, på trottoaren vid vår brevlåda.

Och jag bara: WOW!! En GRATIS mobiltelefongrej! Vad SCHYST!

Men när jag tog en närmare titt var den typ klart persikofärgad.

Jag gissade att det egentligen var en HÖRAPPARAT jag hade hittat.

Självklart blev jag förtvivlad när jag slutligen upptäckte det, för jag var alldeles uppskruvad över att ha hittat en gratis mobiltelefongrej som bara låg där på trottoaren.

Jag antog att den måste tillhöra mrs Wallabanger, den lilla tanten som bor granne med oss.

Jag misstänkte att hon inte hörde så bra, för de senaste dagarna när jag har sagt “God morgon” till henne på väg till skolan har hon bett mig upprepa det typ sju gånger.

Hon har en liten mager yorkshireterrier om heter Petit-chou och som hon rastar två gånger om dagen.

Petit-chou ser ut som en noppig boll på fyra ben, men han är tuff som en dobermann.

Hur som helst så stod jag där i fem minuter och försökte bestämma mig för om jag skulle knacka på hos mrs Wallabanger och fråga om hon hade tappat sin hörapparat. Men jag tänkte att om hon INTE hade det, så skulle det vara slöseri med tid och kraft för mig. Och om hon HADE det, så skulle det vara ÄNNU MER slöseri med tid och kraft. Jag hade rätt. Det här var vad som hände:

VAD JAG SA

VAD HON SA

Hej, mrs Wallabanger. Jag ville bara titta förbi och fråga om ni hade tappat er hörapparat?

Vad sa du, fröken?

Er HÖRAPPARAT!! Är den borta?

Vad? Kan du prata lite högre?

HÖRAPPARATEN, har ni råkat tappa den?

Vad? Sa du att jag har HÅRIGA BEN?!!

HÖRAPPARAT!!
HÖRAPPARAT!!

Nu ska du inte vara fräck mot mig, din lilla ohängda unge!! Du har inte ett VAX med mina HÅRIGA BEN att göra. GE DIG AV ÖGONBLICKLIGEN!

Jag bara: “Visst visst!” Mitt lilla samtal med mrs Wallabanger gick INTE bra. Så jag tänkte att jag kunde behålla hennes hörapparat ett tag. Hon går ju bara ut när hon ska rasta hunden, så vad är det VÄRSTA som kan hända?!

Okej då, det VÄRSTA som kan hända är kanske att mrs Wallabanger blir överkörd av en lastbil!

Men skulle man verkligen kunna påstå att det var MITT fel?!

TORSDAGEN DEN 19 SEPTEMBER

I dag påminde min SO-lärare, mr Simmons, klassen om att det är på måndag vi ska lämna in vårt projekt om hur man kan hejda den globala uppvärmningen med hjälp av återvinning. Jag hade inte den blekaste aning om vad jag skulle göra. Jag tänkte att jag bara skulle vänta tills kreativiteten började flöda och skriva ihop något kvällen innan, som jag brukar.

Sedan på lunchen såg jag ett gäng CSP-tjejer stå samlade runt MacKenzie och tjuta av beundran för hennes nya Prada-mobil. Och fatta det här! Hon hade en mobiltelefongrej runt örat som såg nästan precis likadan ut som hörapparaten jag hade hittat.

Även om jag började få lite dåligt samvete för att jag behöll mrs Wallabangers hörapparat, så fick jag plötsligt en fantastiskt lysande idé till mitt SO-projekt. Mitt projekt skulle:

1. Uppmuntra till återvinning för att minska utsläppen.

2. Hjälpa till att stoppa den globala uppvärmningen genom att minska antalet urblåsta typer som pladdrar nonstop i mobilen.

3. Göra mig mer populär i skolan, eftersom alla skulle tro att jag ägde en dyr ny mobiltelefongrej som var precis likadan som MacKenzies.

Jag lånade pappas filmkamera och spelade in projektet.

HUR MAN GÖR EN SIMILIMOBILGREJ AV EN GAMMAL HÖRAPPARAT
(SO-projekt av NIKKI MAXWELL)

Hej, jag heter Nikki och jag ska visa er hur man gör en similimobilgrej av en gammal hörapparat. “Simili” är ett finare ord för “artificiell” eller “konstgjord” eller helt enkelt “låtsas”.

STEG ETT:
SKAFFA RÄTT UTRUSTNING

Till det här projektet behöver du:

• 1 hörapparat (återvunnen, hittad eller “lånad”)

• 1 papperstallrik

• 1 burk sprejfärg (svart eller silver, beroende på vilken modell du vill göra)

STEG TVÅ:
MÅLA DIN HÖRAPPARAT

Jag utnyttjar min stora expertis och kreativa skicklighet i konst och hantverk och placerar mrs Wallabang … jag menar MIN återvunna hörapparat på en papperstallrik.

Sedan sprejmålar jag den försiktigt i blank svart metallicfärg.

Därefter låter jag färgen torka i trettio minuter.

Återvinning är ett avgörande steg i hejdandet av den globala uppvärmningen, som min väldigt trevliga lärare, mr Simmons, har lärt oss på SO:n. (Vinkar till mr Simmons)

STEG TRE:
HITTA PÅ MANUS TILL DINA SIMILISAMTAL

Även om din mobilgrej kommer att se så verklig ut att den kommer att lura släkt och vänner, så måste du alltid hålla i minnet att den INTE är verklig. Det betyder att du måste hitta på similisaker (låtsassaker) att säga när du har den på dig, typ:

1. “Dii-dii-dii! Dii-dii-dii!”
(Detta är telefonen som ringer. Jag rekommenderar att du piper med så ljus röst som möjligt för att det ska låta verkligt. Eller så kan du sjunga eller nynna din favoritlåt och låtsas att du har den som ringsignal.)

2. “ÅH NEJ! SA hon verkligen det! Jag lägger på och ringer upp (flika in namnet på skolans största skvallerkäring) nu med en gång.”

3. “Jag skulle gärna vilja ge dig mitt mobilnummer, men jag får SÅ många samtal att mina föräldrar säger att jag inte får lämna ut det längre, för då tar de ifrån mig telefonen. Men om du vill kan jag skriva upp dig på min väntelista över dem som vill ha det …”

4. “Hallå? Hallå? Hör du mig nu? Jag hör dig inte längre! Hallå?!”

5. “#@$%&!! Det bryts IGEN! Jag HATAR att ha (lägg till namnet på ett uselt mobilföretag) som leverantör!”

6. “Hej, jag skulle vilja beställa en stor pizza med extra (lägg till önskad pizzaingrediens) och utan (lägg till oönskad pizzaingrediens). Tack!”

7. “SHIT! Den här dumma grejen funkar inte längre!

Antingen är batteriet urladdat eller också måste jag ladda kontantkortet. Förlåt!”

(Den mycket övertygande lögnen du säger när någon ber att få låna din coola mobil för att ringa ett snabbt samtal. KOM IHÅG ATT DEN INTE ÄR RIKTIG!)

STEG FYRA:
FÄST DIN SIMILIMOBILGREJ VID ÖRAT OCH BÖRJA PRATA.

Mycket nöje!

Din nya similimobilgrej är nu färdig att användas offentligt!

IMPONERA på familjen och FASCINERA vännerna.

Men det viktigaste är att du drar DITT strå till stacken för att hjälpa till att STOPPA den globala uppvärmningen, genom att återvinna en gammal hörapparat som similimobilgrej i dag!

***SLUT***

Tyvärr hade jag lite problem med steg fyra. Efter middagen bestämde jag mig för att öva på att nynna ringsignalen, så att jag kunde börja ta emot similimobilsamtal i skolan i morgon. Jag hade bara haft mobilgrejen på mig i kanske fem minuter när jag upplevde en lätt irritation och sveda på höger öra och området runt omkring det.

Efter tio minuter blommade det upp i flammiga utslag. Väldigt kliiga och irriterande.

Det dröjde inte länge förrän jag kom till slutsatsen att utslagen var MAMMAS fel!

Jag kommer aldrig att få veta varför hon inte har brytt sig om att berätta för mig att jag är kraftigt allergisk mot svart metallicfärg i sprejburk. Jag menar, hon MÅSTE ju ha koll på det. Eller hur? Det var ju hon som födde mig!

Som tur var hade pappa lite antihistaminkräm kvar sedan den där gången när han blev anfallen av bålgetingarna. Så jag smorde in den över hela örat och sidan av ansiktet.

Eftersom jag inte hade någon mer nytta av mrs Wallabangers hörapparat kom jag fram till att det enda rätta ur moralisk synvinkel var att återlämna den till henne.
ANONYMT!

Jag lade hörapparaten i en liten ask med rosett på och satte på en lapp. Sedan lade jag den på hennes tröskel, ringde på dörren och sprang. Inte för att jag var rädd för henne eller så. Jag ville typ bara att det skulle vara en överraskning.

Senare den kvällen såg jag mrs Wallabanger ute på promenad med sin hund och mycket riktigt, hon hade hörapparaten på sig och log brett.

Om jag NÅGONSIN mer hittar en hörapparat på trottoaren ska jag definitivt låta den ligga. Jag hoppas bara att:

1. Jag får hyggligt betyg på mitt projekt om global uppvärmning, och

2. De här fula utslagen försvinner innan jag ska till skolan i morgon

BLÄ! !!

FREDAGEN DEN 20 SEPTEMBER

Jag var uppe och höll på att göra mig i ordning för att gå till skolan, när jag upptäckte att jag FORTFARANDE hade kvar de där utslagen från min similimobil! Jag höll nästan på att kvävas av min mintfräscha tandkräm med tandstenskontroll, blekmedel, munvatten och kariesbekämpning.

Nu när Brandon, killen som jag gillar, äntligen hade upptäckt att jag existerade, så ALDRIG I LIVET att jag tänkte gå till skolan med ett utslag som fick örat att se ut som om det satt på en svartalf som varit för länge i solen. Inte fint!

I alla fall så visste jag att mamma INTE skulle låta mig stanna hemma från skolan om jag inte kom upp i en temp på minst 150 grader. Vilket förresten är samma temperatur som hon ugnssteker thanksgivingkalkonen i.

Min mammas motto i livet är: “Ryck upp dig! Inte ska vi låta lite kallbrand eller spetälska komma i vägen för en god utbildning?!”

När jag hade tänkt så det knakade kom jag äntligen på hur jag skulle övertyga mamma om att jag var för sjuk för att gå till skolan. Jag måste LÅTSAS spy ner mig totalt.

SJUKT VA?!

Jag kom på den här idén i våras när Brianna hade haft maginfluensa. Mamma tog ledigt från jobbet och lät min lillasyster stanna hemma från skolan en hel vecka.

Dessutom skämde hon bort Brianna jättemycket genom att köpa alla hennes älsklings-Disneyfilmer på DVD, och ett nytt datorspel, så att hon skulle ha något att göra när hon låg i sängen.

Mamma måste nog ha blivit riktigt uppskakad av allt det där kräkandet. Ungefär tre veckor senare var jag hemma från skolan med svår halsfluss och hoppades att jag skulle få åtminstone ett par nya CD-skivor för det. Men det enda mamma köpte till mig var en jäkla pappkartong med isglassar! Och för att förvärra saken ytterligare var det den där riktigt äckliga lågkalorivarianten utan socker. De smakade som fryst saltlag på pinne. Jag bara: Smarrigt!

Tusen tack, mamma!

Men jag måste medge att Brianna VAR mycket sjukare än jag. Hon kunde inte behålla någonting, inte ens vatten!

Jag vägrade att gå i närheten av henne utan komplett “spyskydds”-utrustning:

Eftersom jag var ganska säker på att mamma inte skulle tycka att mina utslag var tillräckligt allvarliga för att jag skulle få stanna hemma från skolan, bestämde jag mig för att springa ner och göra en snabbsats med låtsaskräk, även kallat “similikräk”. Jag behövde det på grund av utslagen jag hade fått av similimobilen. Det var bara ännu en av livets alla små ironier.

Som tur var så var jag först uppe av alla och fick köket för mig själv i ungefär en kvart. Eftersom det skulle bli lite kladdigt bytte jag om till min gamla pyjamas med hjärtan på och rusade ner.

Mitt hemliga recept var lätt att göra och det såg ut och luktade som äkta vara:

SIMILIKRÄK FÖR ATT FÅ STANNA HEMMA FRÅN SKOLAN

1 dl kokt havregryn

½ dl crème fraîche (eller fil eller något annat som luktar härsken, sur mjölk)

2 hackade ostpinnar (för klimpighet)

1 okokt ägg (för autentisk slemmighet)

1 burk ärtsoppa (för rutten gulgrön färg)

¼ dl russin (för större äckelkänsla)

Blanda samman ingredienserna och låt sjuda på låg värme i 2 minuter.

Låt blandningen svalna till varm kräktemperatur. Smeta på ordentligt efter behov.
Ger 4–5 dl.

VARNING: Det här är SÅ vidrigt att det kan få en att må illa på riktigt, så att man kräks på riktigt. I så fall måste man stanna hemma från skolan på riktigt !

Jag hällde upp ungefär 2 deciliter i en skål, sprang upp på mitt rum igen och hällde ut det framtill på pyjamasen. Sedan skrek jag ner i korridoren med jättegnällig röst:

“MAMMA! Snälla kom snabbt! Jag mår inte bra. Jag mår jätteilla och jag tror att jag ska …

bläughuuuuhhharggh!”

Självklart gick det som en dans !! Mamma svalde lögnen med hull och hår och sa att jag ju inte bara var dålig i magen, utan dessutom hade lite utslag på örat.

Hon sa att eftersom jag inte hade feber, så skulle jag säkert må bättre efter en dag i sängen. Jag sa att jag plötsligt mådde mycket bättre redan (blink blink). Sedan torkade hon upp mitt “kräk”, gjorde i ordning ett bubbelbad åt mig, stoppade om mig i sängen igen och gav mig en puss.

Jag sov faktiskt tills det blev dags för Tyra Banks show klockan tolv. Jag bara ÄLSKAR den tjejen!

Men när jag gick ut i köket för att ta mig något till lunch, insåg jag plötsligt att jag alldeles hade GLÖMT att hälla ut resterna av mitt similikräk i soppåsen.

Så när jag såg att mamma hade lämnat en lapp åt mig på köksbänken precis bredvid den nu tomma kräkkastrullen, så bara VISSTE jag att hon hade kommit på mig och att jag skulle få en MASSA skäll. Jag fick total panik och började må illa, fast den här gången var det PÅ RIKTIGT! På lappen stod det:

Jag satt bara och slappade hela eftermiddagen, tittade på TV och länsade kylskåpet. Jag beställde till och med en pizza!

Dessutom hade jag TRE saker att vara VÄLDIGT glad för:

1. Tyra Banks show var bara BÄST!

2. Utslagen försvann helt och hållet.

3. Mina föräldrar tror att jag är en ängel till matlagningsgeni.

MÅNDAGEN DEN 23 SEPTEMBER

Nu tror jag att Chloe och Zoey har tappat tråden totalt!

För det första blev de som galna när mrs Peach meddelade att hon skulle ta med sig sex av sina flitigaste och mest engagerade biblioteksassistenter på en femdagarsresa till stadsbiblioteket i New York City, för att delta i den nationella biblioteksveckan.

Vad jag förstår är det som en stor karneval för biblioteksfreak. Mrs Peach håller redan på att göra upp planer, även om det inte är förrän i april, om hela sju månader.

Men när mrs Peach sa att det skulle bli ett “Träffa författaren”-jippo med en massa jättekända författare som Kate Brian, Scott Westerfeld, D.J. MacHale och en kille som jag aldrig har hört talas om (Zoey sa att han var son till doktor Phil och hennes BÄSTA självhjälpsguru för tonåringar), så började Chloe och Zoey skutta och hoppa och skrika lungorna ur sig.

Och jag bara: “Tjejer, ta och CHILLA LITE!”

VAD MRS PEACH MEDDELADE …

Jag menar, visst var det kul, men inte SÅ kul. Om mrs Peach i stället hade meddelat att hon tänkte ta med oss till New York på ett “Träffa kändisen”-möte med typ Jonas Brothers, Kanye West OCH Justin

Timberlake, så skulle jag ha hyperventilerat, svimmat och rullat runt på golvet i kramper.

VAD JAG ÖNSKAR ATT MRS PEACH HADE MEDDELAT …!

Chloe och Zoey är jättesnälla och fina kompisar. Men jag måste medge att ibland så är de … typ …

SÅ KONSTIGA!!

Hela tiden medan vi ställde in böcker i hyllorna pratade de oavbrutet om att vi måste göra något riktigt speciellt för att övertyga mrs Peach om att hon skulle välja oss tre till New York-resan.

“Jamen vi kan väl bara försöka vara de FLITIGASTE och mest ENGAGERADE BA:arna?” föreslog jag. “Vi kanske kunde börja med att damma böckerna.”

Det var hur enkelt som helst, tyckte jag.

Men Chloe och Zoey tittade på mig båda två som om jag var galen.

“ALLA de andra BA:arna kommer att göra PRECIS sådana där trista saker för att imponera på henne!” stönade Chloe.

“Ja! Vi måste hitta på en hemlig plan som mrs Peach blir helt extatisk av!” sa Zoey upphetsat.

Visst, man kanske inte direkt blev extatisk för att någon dammade biblioteksböckerna. Men det skulle definitivt ha löst mitt lilla nysproblem.

Vi höll på att lägga fram en hög splitternya tidningar när Chloe snodde åt sig en That’s So Hot! och stack näsan i den. Plötsligt flämtade hon till och sedan tjöt hon:

“NÄMEN TITTA!
Det här är precis vad vi borde göra!”

“Vad då? Göra en makeover och bli tonåriga supermodeller?” frågade jag sarkastiskt.

“NEJ! Självklart inte!” sa Chloe och himlade med ögonen åt mig.

“Jag vet! Jag vet! Bli. Fri. Från. Finnar!” sa Zoey, som läste en av bildtexterna på omslaget.

“Nej, nej!” sa Chloe. “Inte det!” Hon var så upphetsad att hennes ögon höll på att tränga ur sina hålor. Sedan tryckte hon upp tidningen i ansiktet på oss och pekade.

“… DET HÄR!!”

Jag och Zoey bara: “TATUERINGAR?! Är du GALEN?!”

“En tatuering som gör reklam för läsning skulle vara PERFEKT! Och det skulle vara ett bevis på att vi är seriösa och engagerade. Då kommer mrs Peach garanterat att välja oss till resan!” tjöt Chloe.

“Vilken GRYM idé!” sa Zoey och stirrade med vördnad på den vackra, tatuerade modellen i tidningen.

“Jag kan slå vad om att vi kommer att se lika coola ut som hon när vi väl har fått våra! Vilken GREJ!”

Okej då. Visst kunde jag klara av en trist resa under den nationella biblioteksveckan. Men inte en chans att jag tänkte tatuera mig för att FIRA att jag skulle åka på en trist resa under den nationella biblioteksveckan. Jag menar, VAD för slags tatuering skulle DET bli?

Jag var tvungen att tänka snabbt. “Hm … jag håller med om att det är en supercool idé, tjejer. Men jag fick just reda på för några dagar sedan att jag är … jätteallergisk mot … sprejmålade hörapparater.”

Chloe och Zoey såg totalt förvirrade ut.

“Varför skulle någon sprejmåla en hörapparat? Det låter typ SÅ sjukt!” sa Chloe och skakade på huvudet som om jag var totalt patetisk. Zoey höll med.

Det var då jag tappade koncepterna och skrek åt dem: “Vet ni vad jag tycker är SJUKT? Det är sjukt att skaffa sig en TATUERING till den nationella biblioteksveckan!!” Men jag sa det bara i huvudet, så det var ingen mer än jag som hörde.

“Jo alltså, både sprejfärg och tatueringsbläck är typ … hm, färgglatt, så jag är ganska säker på att jag är allergisk”, sa jag. “Och det är så orättvist, för jag har sett så mycket fram emot att tatuera mig någon gång innan jag dör.”

“Ja, om det är ett medicinskt bekymmer så förstår vi. Eller hur, Zoey? Men jag vet! Du kan väl hjälpa oss att välja tatueringar?” Chloe försökte muntra upp mig.

“Ja, vi skulle kunna be våra föräldrar att skjutsa oss och skaffa dem i helgen!” sa Zoey upphetsat. “Tänk bara på mrs Peachs min när hon får se våra tatueringar!”

Men jag visste redan vad hon skulle ha för min när hon fick se Chloe och Zoey …

TISDAGEN DEN 24 SEPTEMBER

Jag hoppades att Chloe och Zoey hade kommit över sin knäppa idé om att tatuera sig till den nationella biblioteksveckan. Som tur var sa deras föräldrar “Absolut inte!” Men när jag träffade dem på idrotten var de fortfarande jättebesvikna.

Idrottsläraren delade in oss tre och tre för att testa våra balettkunskaper, och först var jag glad att jag, Chloe och Zoey var tillsammans. Varje grupp skulle välja ett klassiskt stycke ur lärarens CD-samling och sedan hitta på ett kort dansnummer där man använde de fem balettpositioner som vi hade lärt oss de senaste veckorna. Eftersom jag kunde allihop var jag säker på att jag skulle få A eller lägst B på provet.

Men dessvärre var Chloe och Zoey för deppiga för att engagera sig.

Jag bara: “Kom igen nu, ryck upp er! Vi måste hitta på ett balettnummer och öva in det innan tiden är ute.” Men de bara stirrade på mig båda två med stora, ledsna hundvalpsögon.

“Helt otroligt att våra föräldrar inte låter oss bli tatuerade. Det är så orättvist!” gnällde Chloe.

“Nu kommer mrs Peach ALDRIG att välja oss till New York-resan! Det känns som om alla våra drömmar och förhoppningar har vissnat ner och DÖTT!” snyftade Zoey och torkade en tår.

De följande fyrtiofem minuterna fortsatte de att älta och som den känsliga och omtänksamma vän jag är höll jag tyst och lyssnade.

Sedan kom idrottsläraren fram och sa att hon var redo att börja bedöma och vi skulle vara den andra gruppen som dansade. Jag höll nästan på att få en hjärtattack, för vi hade varken valt musik eller hittat på något dansnummer.

Jag sprang fram jättesnabbt för att ta en CD, och den enda som fanns kvar var Svansjön. Eftersom jag hade sett MacKenzie titta på den några minuter tidigare var jag självklart lite misstänksam. Så det första jag gjorde var att öppna CD-fodralet och kika. Jag blev förvånad och lättad att se att det fortfarande låg en CD i det. Ärligt talat, jag litade inte ett dyft på den tjejen.

MacKenzies grupp var först ut och jag måste erkänna att de var ganska bra. Men det berodde inte på deras fantastiska talang. De tre hade sammantaget fått åttionio års privatlektioner. De dansade “Sockerfens dans” och avslutade numret så här:

Vilka SKRYTAPOR! Jag menar, vilken riktig, klassiskt skolad ballerina skulle avsluta sin dans med att gå ner i spagat och omeletta (det betyder förresten le) som om hon just hade fått slippa tandställningen eller något. Jag bara: “Hallå, tjejer! Det här är INTE Let’s dance!” Men jag sa det bara inne i huvudet, så det var ingen mer än jag som hörde.

Nästa gång var det vår tur och jag började få fjärilar i magen. Inte för att jag var nervös. Men jag avskydde verkligen att göra bort mig offentligt. Chloe måste ha sett mitt uttryck, för hon viskade: “Ingen panik! Gör bara som jag. Jag gick på balett i tre veckor när jag gick i tvåan!” Jag sa: “Tack för att du berättade det, Chloe. Nu känns det SÅ mycket bättre!”

Sedan viskade Zoey: “Det som ligger bakom oss och det som ligger framför oss är småsaker jämfört med det som ligger inom oss. Ralph Waldo Emerson.” Det hade ju INGENTING ALLS med NÅGONTING att göra!

Vårt dansnummer kändes inte ett dugg bra och än hade vi inte börjat. Mest för att jag upptäckte att vår Svansjön-CD egentingen INTE var en Svansjön-CD. Det stod Svansjön på fodralet, men på CD:n stod det något annat. När jag läste titeln så bara:

Det var Thriller med Michael Jackson!

Då slet läraren CD:n ur handen på mig och satte in den i CD-spelaren och sa åt oss att ta plats längst fram.

Jag tänkte precis förklara att det hade uppstått vissa problem med vår musik, men jag blev distraherad när MacKenzies grupp började skrika högt och kramas. De hade fått A för sitt nummer. Fast inte för att jag var avundsjuk eller något. Jag menar, hur barnsligt skulle inte det ha varit?

När vår musik satte i gång måste Chloe fullständigt ha glömt att det var ett balettnummer vi skulle göra, för hon började ta några funkiga danssteg, som om hon var en av de där halvruttna zombierna i Thriller-videon.

Innan jag visste ordet av började Zoey också spela zombie, så jag hade inget annat val än att haka på. Dessutom misstänkte jag att läraren skulle sänka vårt betyg ganska rejält om Chloe och Zoey stapplade omkring som de odöda och jag gjorde balettpliéer i första och tredje position.

Visst alltså. Jag tycker väldigt, väldigt bra om Chloe och Zoey. Men när jag var uppe och dansade med dem kunde jag inte låta bli att tänka: “Vad är jag för något, egentligen? En magnet för SJUKHJÄRNOR?”

Jag måste hela tiden påminna mig att allt det här var MacKenzies fel, inte DERAS.

JAG, CHLOE OCH ZOEY I ZOMBIEBALETTEN!

Jag blev faktiskt förvånad att Chloe och Zoey var så bra på att dansa. Det såg ut som om vår idrottslärare också blev riktigt imponerad, för när vi var färdiga bara stirrade hon på oss med gapande mun och började knacka jättefort med bläckpennan på skrivskivan. Sedan bad hon att få prata med oss efter lektionen. Vi var väldigt nervösa när vi gick fram för att prata med henne, för vi visste inte vad vi skulle vänta oss. Chloe och Zoey trodde att hon kanske skulle be oss gå med i skolans danstrupp, där hon var assisterande coach. Jag höll tummarna för det, för danstruppen innebar automatiskt medlemskap i CSP-gänget.

Vår lärare log och sa: “Tjejer, om uppgiften hade varit modern dans, så skulle ni definitivt ha fått A!”

När jag hörde det blev jag rätt säker på att hon skulle ge oss bra betyg på vår uppvisning, trots att vi hade hittat på allt i stunden och till fel musik.

Sedan slutade vår lärare le.

“Ni skulle ha dansat klassisk balett, men ni var inte i närheten. Det högsta betyg jag kan ge er är D. Jag är hemskt ledsen.”

Vi bara: ÅH. NEJ. DET. ÄR. INTE. SANT!! Jag, Chloe och Zoey var FÖRKROSSADE! (BOKSTAVLIGEN.)

Då skrek jag till min lärare: “Är du GALEN?! Hur sjutton kan du ge oss D? Fattar du hur luriga de där dansstegen var? Det var definitivt MYCKET svårare än det såg ut! Jag skulle vilja se DIG moonwalka som en zombie!”

Fast allt det där sa jag bara inne i huvudet, så det var ingen mer än jag som hörde.

Och fatta det här! Sedan hade läraren mage att säga åt oss att “gå och duscha”! För alltså, vad hade dusch med klassisk balett att göra?! ABSOLUT INGENTING!!

Jag var lite sur på Chloe och Zoey, för om de INTE hade slösat tid på att gnälla om tatueringar och nationella biblioteksveckan, så hade vi kunnat hitta på ett schyst balettnummer till rätt musik och kanske fått C åtminstone. Men NEJ DÅ!

Sedan, på lunchen, blev det ännu värre. Chloe och Zoey fick

TOTALT HJÄRNSLÄPP!

De utarbetade en detaljerad plan på att rymma hemifrån och flytta in i de hemliga tunnlarna under New Yorks stadsbibliotek!

Men det sjukaste var att de tänkte sticka nu på fredag och sedan bara “hänga” där i sju månader ända tills april, när den nationella biblioteksveckan drog i gång.

De tänkte att om de kom dit så tidigt, så skulle de komma in GRATIS och stå FÖRST i kön till “Träffa författaren”.

Chloe sa att det skulle vara en “spännande erfarenhet” att bo på biblioteket, för de skulle kunna läsa alla böcker de ville dygnet runt, utan att behöva pricka av dem eller ställa in dem i hyllorna igen.

Och Zoey sa att de skulle leva på Pepsi light och nachos, som de tänkte SNO från bibliotekets kafeteria på nätterna!

Jag KAN INTE FATTA att Chloe och Zoey faktiskt tänker göra något så galet, farligt och olagligt.

Och jag tänker göra allt som står i min makt för att STOPPA dem!

För att Chloe och Zoey är mina BÄSTA kompisar i den här skolan!

Och mina ENDA kompisar i den här skolan! Men det hör inte hit.

Tyvärr har jag bara TVÅ alternativ:

1. Skvallra för deras föräldrar och riskera att förlora deras vänskap för evigt

ELLER

2. Komma på ett sätt att skaffa tatueringar åt dem till nationella biblioteksveckan SSÖ (vilket förresten betyder “snabbt som ögat”)!!

ONSDAGEN DEN 25 SEPTEMBER

Jag sov knappt någonting i natt! Jag drömde en massa hemska mardrömmar om hur Chloe och Zoey bodde i de hemliga tunnlarna under New Yorks stadsbibliotek.

I en av drömmarna hade de middagsbjudning med några grannar.

Och i den läskigaste gifte jag mig med Brandon Roberts och Chloe och Zoey var brudtärnor. Men de tog med sig objudna gäster på mitt bröllop !

Jag vaknade faktiskt av att jag SKREK som en galning, tills jag insåg att det bara var en ovanligt skrämmande mardröm!

TORSDAGEN DEN 26 SEPTEMBER

I morse vid frukosten gick min lillasyster Brianna mig totalt på nerverna.

Jag satt där och åt mina kanelflingor i godan ro, läste på baksidan av flingpaketet och försökte tänka ut vad jag skulle göra åt Chloe och Zoey-situationen.

De planerade att sticka inom ett dygn.

Brianna åt fruktflingor och ritade ett ansikte på handen med en bläckpenna. Hon sa att hon skulle döpa ansiktet till “Miss Penelope”, för att hon var “född av en penna”.

Trots att jag försökte koncentrera mig på mina egna bekymmer bad miss Penelope mig att titta när hon uppträdde med sin Rihanna-remix-version av “Imse vimse spindel”.

Tydligen klättrade imse vimse spindel upp, men blev bortspolad av regnet för att han inte hade något “umbrella, ella ella, eh, eh, eh!”

Jag blev obeskrivligt irriterad av hela grejen, för jag var inte så där jätteinne på dockteater.

I alla fall så varnade jag både Brianna och miss Penelope för att de måste sluta störa mig, mest för att jag var på ett riktigt

URUSELT HUMÖR.

Och det gjorde inte saken bättre att miss Penelopes hemska sång lät som en födande knölval.

Hon måste ha tagit hemskt illa vid sig av min uppriktiga kritik av hennes sångförmåga, för hon hoppade ner och slog till mig på armen.

Då tog jag tag i miss Penelope och försökte dränka henne i min flingtallrik.

Jag bara:

Brianna började skrika: “Sluta! Miss Penelope kan inte simma! Släpp henne! Du mosar sönder hennes ansikte!”

Men jag ville inte släppa. Det vill säga inte förrän mamma kom in i köket.

“Varför i hela friden trycker du ner din systers hand i tallriken?! SLÄPP HENNE OMEDELBART!!”

Så jag var så illa tvungen att släppa miss Penelope.

Brianna räckte ut tungan åt mig. “Miss Penelope säger att hon inte tänker bjuda dig på sitt födelsedagskalas! Nananana-naanaa!!”

Då räckte jag ut tungan tillbaka och sa: “Det är redan en födelsedagsfest som jag inte har blivit bjuden på. SÅ DET SÅ!” Det kunde jag tacka MacKenzie för.

I alla fall så tror jag att jag lärde miss Penelope en ordentlig läxa. Jag kan slå vad om att hon inte kommer att avbryta mig mitt i frukosten igen den närmaste framtiden (ONDSKEFULLT LEENDE).

Eftersom mina flingor hade smittats av miss Penelope-baciller hällde jag ut dem i vasken och sprang upp till mitt rum.

Jag satte mig på sängen och stirrade in i väggen medan miljoner tankar studsade runt i huvudet på mig.

Jag måste erkänna att Chloe och Zoey-situationen såg hopplös ut och det inte fanns något jag kunde göra åt den .

För att förvärra saken ytterligare satt miss Penelope fortfarande i köket och sjöng så falskt att jag trodde att det skulle börja blöda i öronen på mig. Jag fick lust att ta min älsklingspenna – en vattenbaserad, giftfri mörklila gelpenna – och rita ett stort fett blixtlås över munnen på henne, så att hon skulle bli tyst. Men jag var ganska säker på att mamma skulle ha SKRIKIT åt mig igen i så fall.

Jag använder den mest bara för att skriva i dagboken och för att få tur. Men den senaste tiden har det där med turen inte funkat något vidare.

Jag satt och snurrade pennan mellan fingrarna när en HELGALEN idé plötsligt dök upp i huvudet på mig! Jag bara: WOW! Det här kanske kan funka! Snabbt skrev jag två lappar och sedan rusade jag i väg till skolan en kvart för tidigt för att tejpa fast dem på Chloes och Zoeys skåp.

Jag väntade i vaktis förråd i fem långa minuter och började oroa mig för att de inte skulle dyka upp. Men till slut gjorde de det.

“Jag hoppas att du inte bad oss komma hit för att försöka få oss att ändra oss om rymningen”, sa Chloe, typ jätteallvarligt.

“Precis! Det här är något vi bara måste göra”, sa Zoey och stirrade ner i golvet.

Det blev så tyst och deppigt att jag nästan blev gråtfärdig.

“Hm … Jag bad er komma hit för att jag ville berätta för er om en speciell present som jag tänkte ge er på måndag. Men om ni nu ska sticka i morgon …”

Chloe och Zoey blev förstås jättenyfikna när de hörde det och började tjata på mig för att jag skulle berätta vad det var.

“Jo, ni kanske inte vet det, men … inte för att skryta, men … jag är rätt bra på att teckna. Och eftersom ni är mina bästisar har jag bestämt mig för att ge er var sin tatuering! Tillfälliga. Med anledning av den nationella biblioteksveckan!”

Först bara stirrade Chloe och Zoey på mig som om de inte trodde sina öron.

JAG, CHLOE OCH ZOEY I EN GRUPPKRAM!

Sedan började de skrika och hoppa upp och ner och krama om mig.

“Bara bestäm vad ni vill ha för sort”, sa jag, “så ska jag designa dem i helgen och rita dem på lunchen på måndag. Men då måste ni lova mig en sak båda två …”

“Vad som helst!!” ropade Zoey. “Ska jag gissa! Vi måste ge upp planerna på att rymma och bo på New Yorks stadsbibliotek?”

“Okej då. Härmed är planerna INSTÄLLDA!” meddelade

Chloe och gjorde jazzhänder, som om föreställningen var över.

“Det var faktiskt inte det jag menade”, sa jag medan jag dolde mitt leende och försökte att se sträng ut. “Jag vill att ni ska lova mig att inte ta med några RÅTTOR på mitt bröllop!”

“VAD?!” Båda två tittade på mig som om jag var galen.

“Strunt i det!” fnissade jag. “Det är en lång historia.”

FREDAGEN DEN 27 SEPTEMBER

Precis före biologilektionen märkte jag att Brandon typ stirrade på mig, men jag visste inte riktigt om det var som jag inbillade mig eller inte. På senaste tiden hade det verkat som om han tittade på MIG så fort jag tittade på HONOM.

Men sedan tittar vi alltid bort båda två och låtsas som om vi egentligen INTE tittar på varandra.

Men i dag log han i alla fall mot mig och sa: “Jaha, vilken cellcykel skulle du helst studera? Mitos eller meios?”

Jag log tillbaka och typ ryckte på axlarna, för faktum är att jag HATADE båda delarna LIKA MYCKET. Och jag var rädd att allt jag sa säkert skulle få mig att verka ÄNNU knäppare än han redan tyckte att jag var.

Men det största skälet till att jag inte kunde prata med Brandon var att jag led av ett väldigt svårt och hämmande fall av BDS, eller bergochdalbanesyndromet. Det finns studier som visar att det huvudsakligen drabbar flickor mellan åtta och sexton år.

Symtomen är lite svåra att beskriva men varje gång Brandon pratar med mig känns det i magen som om jag föll 250 meter ner i 130 kilometer i timmen. Att bara kalla det för “fjärilar” är en vanlig och riskabel feldiagnos.

Plötsligt, utan förvarning, kände jag mig tvungen att sträcka upp händerna i luften (som om jag inte brydde mig) och skrika …

“WIIIIHII!”

Sedan blev det ÄNNU bättre! När jag jobbade i biblioteket kom Brandon in för att lämna tillbaka en bok om fotografering. Jag bara satt där och skissade på några tatueringar till Chloe och Zoey, när han lutade sig över disken och kikade i mitt block.

“Det där är ju bra! Jag visste inte att du kunde teckna!”

Jag tittade mig omkring för att se vem han pratade med. Sedan höll jag på att svimma när jag fattade att han pratade med MIG! Jag kunde knappt ANDAS.

“Tack, men det är inget märkvärdigt. Jag har varit på massor av konstläger. Och förra sommaren fick jag typ en miljon myggbett och fy vad de kliade!!” Jag babblade som en idiot.

“En sak är i alla fall säker. Du har definitivt talang!”

Brandon hade håret i ögonen igen och log och liksom lutade sig ännu närmare för att titta på mina skisser. Jag trodde att jag skulle DÖ! Han luktade milt sköljmedel, Axe-bodysprej och … röd lakrits?!

Jag kunde inte sluta rodna och inte en chans att jag kunde rita när han tittade på mig så där. Jag började få den där bergochdalbanekänslan igen … WIIIIIHII!

Plötsligt glittrade det till i Brandons ögon.

“Du! Ska du vara med i avantgarde-tävlingen? Jag ska fota den till tidningen.”

“Ja, jag funderar på det. Men alla säger att MacKenzies modeillustrationer kommer att vinna i år. Så jag vet inte …”

“MacKenzie?! Driver du med mig. Du har mer talang i din minsta rap än hon har i hela kroppen. Seriöst! Men det vet du, eller hur?”

Jag kunde INTE FATTA att Brandon faktiskt sa så! Det var så brutalt. Så grymt roligt. Så … SANT!

Vi skrattade jättemycket båda två. Jag visste inte att han hade så sjuk humor.

Snart kom Chloe och Zoey framstapplande mot disken, fullastade med var sin hög med böcker som behövde ställas in.

När de fick se oss bara gapade de.

De tittade på mig, sedan på Brandon, sedan på mig igen. Sedan på Brandon. Sedan tillbaka på mig. Sedan Brandon. Sedan mig. Sedan Brandon igen.

Det höll på i typ EVIGHETER!

De glodde på oss som om vi var en ny djurart på zoo eller något.

Det var SÅ pinsamt!

Brandons leende blev lite snett, men annars låtsades han som ingenting.

“Hej, Chloe! Hej, Zoey!” sa han.

Men de var så chockade att de inte ens svarade honom.

“Okej, bäst jag går tillbaka till lektionen. Vi ses senare, Nikki.”

Sedan strosade han ut genom dörren och försvann i korridoren.

Chloe och Zoey gjorde en stor grej av att Brandon pratade med mig så där och de började retas för att jag skulle erkänna att jag var hemligt förälskad i honom.

När jag hade fått dem båda att lova på heder och samvete att inte säga det till någon berättade jag om när Brandon hjälpte mig upp efter att Jessica hade satt krokben på mig i matsalen för ett par veckor sedan.

Sedan tog jag ryggsäcken och drog upp blixtlåset till det lilla gulliga facket längst fram och visade dem Servetten.

Först bara stirrade de hänförda på den. Men sedan började de retas och fnissa som två dagisungar. “Brandon hjärta Nikki, Brandon hjärta Nikki!”

Jag sa åt dem att hålla tyst innan någon råkade höra dem och det kom ut i hela skolan.

Chloe tyckte absolut att jag måste behålla Servetten resten av livet, för chansen fanns att Brandon och jag skulle råka träffas på en exotisk, romantisk ö om tjugo år. Hon sa att det kunde gå precis som det gick i de där tjejfilmerna på bio.

MIN BÄSTA VÄNS SERVETT
(SÖMNLÖS I SAN DIEGO)

Regi: Chloe Christina Garcia

Jag sa till Chloe att hennes historia verkligen var gullig och romantisk. Men om servetten dröp av snor och Brandon friade på fläcken på det där viset, så skulle MIN historia antagligen få ett annat slut.

Zoey sa att hon inte kunde klandra mig för att jag omarbetade Chloes lyckliga slut, för snor och luftburna bakteriepartiklar var det vanligaste sättet att sprida smitta.

Men Chloe klagade över att vi båda två TOTALT hade missat poängen. Servetten måste vördas, vare sig den var full med bakterier eller inte, för den var ett tecken på Brandons kärlek. Och efter att ha läst Twilight hade hon lärt sig att förbjuden kärlek, besatthet och offer kunde vara väldigt kladdigt. Precis som snor.

Jag måste erkänna att Chloe faktiskt hade en poäng.

Sedan sa Zoey att jag borde veta att killar är från Mars och tjejer från Venus, för vi tänker och kommunicerar väldigt olika, enligt en bok hon läste om dejting. Jag blev hemskt förvånad när jag hörde det, för jag var helt säker på att Jorden var den enda planeten med mänskligt liv.

Jag är verkligen glad att Chloe och Zoey vet så mycket om killar, dejting, kärlek och sådant.

För jag vet INGENTING. ÖH!!

LÖRDAGEN DEN 28 SEPTEMBER

Det här kommer att bli mitt LÄNGSTA dagboksinlägg NÅGONSIN! Jag har en fruktansvärd huvudvärk och det är Briannas fel alltihop. Varför, varför, varför kunde jag inte ha fått vara ENSAMBARN?!

Så här var det: Mamma och Brianna skulle gå och se en film i dag. Men mamma var tvungen att åka och köpa en present till en nyfödd baby som hon skulle hälsa på i kväll.

Så hon sa att jag kunde få hundra kronor om jag följde med Brianna på bio i stället. Eftersom jag var pank sa jag ja. Jag tänkte att jag i värsta fall kunde sova mig igenom filmen och tjäna hundra kronor på en nittio minuters tupplur.

Filmen hette Prinsessan Sockerfe räddar de små enhörningarnas ö! Del 3. Det var säkert 400 tjutande småflickor där och hälften var utklädda till små prinsessor och enhörningar.

Jag borde ha tagit trehundra kronor av mamma för att följa med Brianna, för det var så sockersött alltihop att jag mådde illa på riktigt.

Men Brianna tyckte att filmen var jätteläskig bara för att det var en fe med. Hon har ju en irrationell rädsla för att tandfen ska dra ut alla tänderna på henne och göra löständer åt gamlingar. Man skulle nog kunna säga att hon lider av “fefobi”.

I alla fall så blev jag TOKIG på Brianna, för så fort fen dök upp på filmduken blev hon skräckslagen och grep tag i min arm så att hon stötte till min popcornkartong.

Jag måste ha tappat minst tre kartonger på den trevliga damen som satt bredvid mig.

Men när den trevliga damen såg ut som om hon tänkte smälla till mig kom jag fram till att det nog var säkrare att äta chokladrussin i stället.

Jag var bara FÖR glad när den löjliga filmen äntligen var slut.

Brianna och jag väntade vid huvudentrén på att mamma skulle hämta oss. När jag i stället såg pappa köra fram med sin skåpbil med “Maxwells skadedjursbekämpning” på fick jag riktigt onda aningar. I och för sig fick de flesta onda aningar av den läskiga kackerlackan som är monterad på taket till skåpbilen.

Kackerlackan heter förresten Max (tack vare Brianna: “för om jag hade en hundvalp skulle jag döpa honom till Max”).

Jag bara: SHIT! Om någon från min skola såg mig kliva in i pappas skåpbil skulle det vara ute med mig. Jag sökte igenom folksamlingen efter folk i min ålder, men lyckligtvis var det fortfarande mest tre- till sexåringar där. “Hejsan flickor, hoppa in! Mamma är fortfarande och handlar. Jag måste ut på en akututryckning, så ni får hänga med och göra mig sällskap”, sa pappa och blinkade.

Jag bara: “Hm … tack, pappa, men jag har en himla massa läxor. Du kan väl köra hem mig först! SNÄLLA!” Jag ansträngde mig så gott jag kunde för att hålla mig lugn.

Pappa kastade en blick på klockan och rynkade pannan. “Tyvärr, men jag hinner inte svänga förbi därhemma. Den här kunden är hysterisk och har gått med på att betala akuttaxa. Hon ska ha någon stor baluns senare i dag och säger att hela huset krälar av skalbaggar. Det kom hundratals från ingenstans i morse.”

“BLÄ!!” sa Brianna och rynkade näsan.

“Jag tycker att det låter som ett angrepp av smalkantskinnbaggar”, sa pappa och fortsatte: “Vi får hoppas att det inte är hon som har fått den där babyn som mamma ska titta på senare i dag.”

Jag klev buttert in i framsätet på skåpbilen och försökte att sjunka ner så djupt jag kunde, så att ingen skulle se mig.

Så fort vi stannade vid ett rödljus var det en massa folk som pekade, stirrade och skrattade. Inte på mig, utan på kackerlackan.

Av någon anledning trodde Brianna att alla som glodde bara var snälla. Så hon började le och vinka och kasta slängkyssar genom fönstret som om hon just hade blivit krönt till Miss America eller något.

Och pappa var rätt van vid alla ofina stirranden. Han bara struntade i dem och nynnade med till sin Saturday Night Fever-CD.

Lyckligtvis fick jag syn på en tom plastkasse som stack fram under sätet.

Trots att det stod: VARNING: FÖR ATT UNDVIKA SVÅRA SKADOR ELLER DÖDSFALL, VAR VÄNLIG HÅLL PLASTPÅSEN BORTA FRÅN SMÅBARN! så petade jag två hål i den och drog den över huvudet.

För det första var jag INTE något småbarn.

Och för det andra skulle jag hellre genomlida en plågsam och utdragen kvävningsdöd än bli avslöjad med att åka omkring i “kackerlacktransporten”.

Jag måste medge att vi antagligen såg ut som en

FREAKSHOW PÅ HJUL

Jag undrade bara hur pass svåra skador jag skulle få om jag hoppade ur ett fordon som rörde sig i sjuttio kilometer i timmen. Om jag överlevde skulle jag åtminstone kunna gå hem så att jag slapp den här skämmiga åkturen.

Ungefär tio minuter senare körde vi in på en lång uppfart som ledde fram till ett enormt hus. Wow! Fint hus, tänkte jag. Synd att det är skinnbaggar i det!

Brianna stirrade hänförd på huset. “Pappa, kan jag få följa med dig in? Snälla söta!”

“Tyvärr, gumman, du måste vänta här ute i bilen med din syster och passa så att ingen knycker Max, okej?”

VEM med något i skallen skulle vilja ha MAX?!

Två blanka, svarta, kanske en centimeter långa skalbaggar landade på vindrutan.

“Japp! Nog är det smalkantskinnbaggar alltid”, sa pappa och betraktade dem noga. “De är egentligen rätt harmlösa. Det tar nog omkring tjugo minuter att spreja hela huset. Men jag ska försöka få det gjort så snabbt jag kan. Om det händer något så är jag där inne.”

Pappa lastade ut sin utrustning och kånkade fram den till yttertrappan. Innan han hunnit ringa på kom en uppstressad men elegant klädd medelålders dam och öppnade och visade honom in.

Brianna började hänga med underläppen. “Jag vill gå in dit med PAPPA!”

“NEJ! Du måste stanna här. Och passa Max! Det hörde du väl?” sa jag strängt.

Brianna rynkade näsan åt mig.

“DU kan passa Max! Jag måste gå på toa!”

“Brianna, pappa kommer alldeles snart tillbaka. Kan du inte bara hålla dig lite till?”

“NEJ! Jag måste gå NUUUUU!”

Jag bara: Toppen! Allt det här gnället för ynka hundra kronor.

“Visst, okej”, sa jag och gav slutligen med mig. “Rör inget när vi kommer in. Bara låna toan och kom raka vägen ut igen, uppfattat?”

“Jag vill säga hej till pappa också!”

“Nej! Du går på toaletten och sedan går vi tillbaka till bilen och väntar på …”

Innan jag hann avsluta meningen sköt Brianna upp bildörren och rusade fram till yttertrappen.

När jag väl kom ikapp henne stod hon redan och tryckte på ringklockan. “Ding-dång! Ding-dång! Ding-dång!”

Den upprörda damen öppnade dörren igen och såg förvånad ut när hon fick se Brianna och mig.

“Hm … ursäkta så mycket att vi stör”, stammade jag. “Men vi satt ute i skåpbilen och väntade på vår pappa och …”

“Jag måste KISSSSSSA!” avbröt Brianna.

Sedan började hon skruva på sig och göra grimaser för att budskapet verkligen skulle gå fram.

Damen tittade på Brianna, sedan på mig och sedan på Brianna igen. Hon sträckte ut sina smala röda läppar i ett spänt leende.

“Åh! Så er pappa är vår … mannen som ska hjälpa oss att få bort ohyran. Visst, vännen, badrummet är hitåt. Följ med mig.”

Inuti såg huset ut som någonting hämtat ur en av mammas tjusiga heminredningstidningar. Vi gick från hallen in i en korridor, när damen plötsligt tvärstannade.

“Vänta förresten! Det är insektssprej i alla badrummen på markplanet. Ni får låna ett av badrummen där uppe. Alla sovrummen har eget badrum. Jag skulle gärna följa med er själv, men cateringfirman ska ringa vilken minut som helst för att stämma av hur många vi blir.”

Telefonen ringde och damen flämtade till och rusade i väg, medan vi bara stod där. Brianna log och pilade före mig uppför den breda trappan.

När hon kom in i det första sovrummet gav hon upp ett glädjetjut. “Ååh! Vad fint!”

Det var inrett i olika rosa nyanser och hade en heltäckningsmatta i plysch, så mjuk att man hade kunnat sova på den. Laptopen och storbilds-TV:n var helt fantastiska. Garderoben var lika stor som hela mitt rum.

Men jag tyckte nog att det var lite väl sockersött för min smak. Inte för att jag var avundsjuk eller något. Hur barnsligt skulle inte DET vara?!?!

“Åh titta! Får jag hoppa i den här prinsessiga sängen?!” frågade Brianna.

“NEJ!” fräste jag. “Ner med dig!”

Jag måste uppbåda all min viljestyrka för att inte snoka. Jag undrade vilken skola tjejen gick i och om vi skulle bli kompisar någon gång. Jag kunde slå vad om att hon hade ett perfekt liv. Till skillnad från mig.

Brianna skuttade in i det tillhörande badrummet och låste dörren om sig. “Wow, ett sådant här badrum ska jag få i födelsedagspresent!”

Snart hörde jag hur det spolade i toaletten. Men efter tre minuter hade hon fortfarande inte kommit ut.

“Brianna, skynda dig!!” ropade jag genom dörren.

“Vänta, jag tvättar fortfarande händerna jättenoga med den här jordgubbstvålen och sedan ska jag spreja mig med jättegottiluktig cupcake-parfym.”

“Kom nu. Vi måste gå tillbaka till bilen.”

“Vänta!! Jag är nästan klar!”

Plötsligt hörde jag en skrämmande välbekant röst.

“Men mammaaaa! Jag KAN inte ha fest när de här äckliga SKALBAGGARNA krälar omkring överallt!

Vi borde ha haft den på golfklubben som jag ville. Det här är helt och hållet DITT fel!”

Jag var nära att kissa på mig! Det var MACKENZIE !

Jag bara: HJÄLP! HJÄLP! HJÄLP! Det var i dag hon skulle ha festen som jag inte var bjuden på.

Det var som en sinnessjuk mardröm. Jag var fången i MacKenzies rum, min syster hade låst in sig i MacKenzies badrum och min pappa utrotade skalbaggar i MacKenzies hus. Och som om allt detta inte var hemskt nog, så stod vår skåpbil parkerad på MacKenzies uppfart, med en jättekackerlacka på taket. Och den hade MITT efternamn på sidan (skåpbilen alltså, inte kackerlackan).

Jag ville gräva ett djupt hål i den fluffiga rosa mattan, krypa ner i det och DÖ! Jag bankade på dörren.

“BRIANNA!
KOM IGEN!
ÖPPNA!”

“Jag är upptagen. Gå därifrån!”

“Du har varit där inne tillräckligt länge. Öppna dörren nu!”

“Säg ‘snälla söta’.”

“Snälla söta.”

“Nu ska du säga ‘snälla söta med socker på’.”

“Okej. Öppna dörren, snälla söta med socker på …”

“NEJ!! Jag är INTE färdig än!”

“Mammaaaa! Den här festen kommer att bli en KATASTROF! Jag kommer att skämma ut mig! Vi måste ställa in den.”

Jag hörde MacKenzies skrik allt tydligare. Hon var på väg uppför trappan!

“Brianna. Öppna dörren snabbt! SNÄLLA! Det är bråttom!” väste jag genom dörren.

“Vänta! Jag sprejar mig just med den jättegottiluktiga cupcake-parfymen. Hm … vad då för bråttom?”

Nu var MacKenzie i korridoren.

“Mamma, jag ringer Jessica. Hon kommer aldrig att tro vad jag har råkat ut för …”

Jag hade exakt tre sekunder på mig att övertala Brianna att öppna badrumsdörren.

“Brianna! Det är TANDFEN! Hon är på väg hit och vi måste sticka härifrån!! NU!!”

Det klickade i låset och Brianna slet upp dörren.

Hon såg ännu räddare ut än hon hade gjort på Prinsessan sockerfe-filmen.

“S-s-sa du T-T-TANDFEN?!”

“Ja! Kom nu, vi GÖMMER oss! Snabbt!”

Brianna fick panik och började gnälla.

“Var är hon? Jag är rädd! Jag vill till pappaaaa!”

“Vi gömmer oss bakom duschdraperiet. Om vi är riktigt tysta hittar hon oss aldrig.”

Brianna tvärtystnade, men hennes ögon var stora som tefat.

Jag tyckte faktiskt lite synd om henne.

Vi klättrade ner i badkaret och kröp ihop bakom duschdraperiet.

Jag hörde hur MacKenzie klev omkring i rummet och skrek i sin mobil.

“Jess, aldrig i livet att jag kan ha den här festen nu! Hela huset bara kryllar av skalbaggar! Vad? … Hur ska jag kunna veta vad det är för några? Det är sådana där stora svarta äh … kackerlackor eller något. Det är en gubbe här och sprejar, men nu stinker det i huset! Det STINKER, Jess! Hur ska jag kunna ha fest när hela huset STINKER!”

“NIKKI, jag är r-rädd. Jag vill till pappaaa! NU!”

“Jag tiggde och BAD att mamma skulle låta mig ha festen på golfklubben! Lindseys mamma lät henne ha sin fest på golfklubben. Men NEJDÅ! Att få min mamma att göra något nu för tiden är som att dra ut TÄNDER!”

VARFÖR var MacKenzie tvungen att säga T-ordet?!

Brianna fick totalpanik och började klättra ut ur badkaret.

“NEJNEJ! Hörde du! Hon säger att hon ska dra ut TÄNDERNA på mig! Jag vill åka heeem!”

“Brianna!! Vänta …!” Jag knuffade ner henne och klämde fast hennes huvud under armen. Till sist slutade hon vrida sig och blev slapp i kroppen.

Sedan BET hon mig, den lilla skitungen!! HÅRT! Jag släppte henne och tjöt av smärta som ett skadat djur. “AAAOOO!” Men jag gjorde det inne i huvudet, så det var ingen mer än jag som hörde.

Brianna klättrade upp ur badkaret, öppnade badrumsdörren och försvann in i MacKenzies rum!

Jag var stel som en pinne och höll andan. Jag kunde inte fatta att jag skulle behöva utsättas för det här.

Sedan tänkte jag: Det kanske bara är en mardröm. Som de där läskiga, sjuka drömmarna som jag drömde tidigare i veckan om Chloe och Zoey. Om jag bara kunde vakna skulle ALLT det här försvinna.

Så jag blundade och nöp mig riktigt hårt i armen för att vakna.

Men när jag slog upp ögonen stod jag fortfarande i MacKenzies badkar med Briannas (nu blåsvarta) bitmärken på armen, bredvid ett bultande rött nypmärke.

Jag önskade SÅ att jag var DÖD!

Plötsligt dök en annan idé upp i huvudet på mig. Om jag satte på MacKenzies dusch och ställde mig i iskallt vatten i en timme, så kanske jag skulle dö av lunginflammation. Men det skulle nog ta ett par dagar och jag behövde vara DÖD, NU GENAST!

“SHIT! Jess, det är en liten UNGE i mitt rum! … Hur ska jag veta det? Hon dök upp från ingenstans. Jag har sagt åt Amanda miljoner gånger att mitt rum är förbjudet område för henne och hennes små störiga kompisar. Vänta …”

“MAMMA …!! Amanda och hennes kompisar leker i mitt rum igen! Kan du vara snäll och göra något …?!”

“Hej igen, Jess. Om de så mycket som petar på mitt smink igen så svär jag på att jag ska strypa …”

“Våga inte röra mig, din, din … ELAKA tandfe!” skrek Brianna för full hals.

Plötsligt blev jag alldeles yr. Jag var säker på att jag skulle svimma.

“Vänta lite, Jess …”

“VEM har sagt att jag är tandfen? VAD gör du i mitt rum? Och VAR är Amanda?!!”

“Du ska inte få mina tänder! ALDRIG!” skrek Brianna modigt.

“MAMMA!! AMANDA!! Vänta, Jess. Jag måste bli av med den här lilla ungen. Sedan ska jag DÖDA Amanda! Skynda på nu. Ut ur mitt rum, nu på …”

“SLUTA! Släpp mig! Jag ÄLSKAR mina tänder!”

Det hördes en hård duns och MacKenzie skrek.

“MAMMA! Jag har just blivit anfallen av en demondvärg! ÅH NEJ! Jag tror att det blev ett märke! Jag kan inte ha på mig mina nya Jimmy Choo-flip-flops med ett stort blåmärke på benet!”

“Är du kvar, Jess? Jag kan inte ha fest när det är så här. Jag har ett blåmärke stort som en pannkaka. NEJ! … Jag slog mig inte på en pannkaka! Jag sa … Vänta …!”

Jag hörde MacKenzie halta nerför trappan som en enbent sjörövare. Klick-klock, klick-klock, klick-klock.

“MAMMA! Förra veckan kletade Amanda och hennes kompisar tuggummi i håret på mig och målade med mina läppstift! Nu är det en av dem som precis …”

När det lät på skriken som om MacKenzie befann sig på behörigt avstånd hoppade jag ut ur badkaret, tog tag i Brianna och slängde upp henne på axeln som en säck rutten potatis.

Utan att stanna en enda gång hivade jag henne nerför trapporna, genom korridoren, ut i tamburen och ut genom ytterdörren.

Jag satte ner henne på rumpan i baksätet på skåpbilen och smällde igen dörren.

Pappa stod där bak och lastade in utrustningen.

“Där är ni ju flickor! Perfekt. Jag är klar med allt.”

När pappa startade bilen och körde i väg stirrade jag på huset och väntade mig nästan att MacKenzie skulle komma haltande ut genom ytterdörren och skrika att Brianna borde bli polisanmäld för att hon hade gett henne ett blåmärke som gjorde att hon inte kunde ha sina nya Jimmy Choo-flip-flops på sin födelsedagsfest. Konstigt nog satt Brianna lugnt i baksätet och verkade riktigt nöjd med sig själv.

“Pappa, vet du vad? Jag gick in för att gå på toa och när jag hade tvättat händerna med jordgubbstvål och sprejat mig med cupcake-parfym, så såg jag tandfen med papiljotter i håret och hon pratade i fetelefonen och hon sa att hon skulle strypa mig och dra ut alla tänderna på mig för att göra löständer till gamlingar. Så när hon tog fast mig sparkade jag henne och då släppte hon och började skrika på sin mamma. Sedan flög hon tillbaka till felandet för att gå på fest med Jimmy Sko. Hon är inte snäll, det vet jag.”

Som tur var lyssnade pappa bara med ett halvt öra på Briannas pladder. “Säger du det, gumman? Vad det det din Prinsessan sockerfe-film handlade om?”

Vid nästa rödljus såg jag en bil full med tonårskillar som pekade och skrattade. Jag drog plastkassen över huvudet och sjönk djupt ner i sätet.

Jag var så förbannad att jag kunde SKRIKA!

Och allt detta för ynka hundra kronor!!

SÖNDAGEN DEN 29 SEPTEMBER

Nu börjar det verkligen kännas spännande, för det är bara åtta dagar kvar till avantgarde-tävlingen! Jag bestämde mig för att lämna in min akvarellmålning som det tog hela två somrar på konstlägret att göra färdig. Jag lade ner över 130 timmar på den.

Den enda haken är att jag gav bort den till mamma och pappa i våras, som present på deras sextonåriga bröllopsdag. Så den är egentligen inte min längre. Det var antingen målningen eller att jag tog mitt livs samlade besparingar på sjuhundra kronor och bjöd dem på middag på en flott restaurang.

Men jag visste att middagen skulle bli rena rånet, för jag brukar titta på gourmetprogram på TV. Alla de där femstjärniga restaurangerna serverar sjukt äckliga saker som grodlår och sniglar och så får man en pytteliten portion på en jättestor tallrik, med chokladsås över och garnering. Och “garnering” är bara ett finare namn för en vanlig persiljekvist.

Så för att spara pengar bestämde Brianna och jag oss för att ordna en romantisk middag med stearinljus åt mamma och pappa, som överraskningspresent på bröllopsdagen. Vi tog med oss en stor hink och en håv till dammen i parken och fångade lite färska grodlår och sniglar.

Det var MIN lysande idé att ordna en buffé där man fick äta hur mycket man ville, eftersom vi i stort sett fick maten GRATIS.

KOCKEN NIKKI OCH HENNES ASSISTENT LAGAR EN VÄLSMAKANDE GOURMETMIDDAG PÅ GRODLÅR OCH SNIGLAR

Det var mycket svårare än jag hade trott att laga en gourmetmiddag. Grodorna hoppade ut ur skålen hela tiden och sniglarna ville inte stanna kvar på tallriken. Tyvärr var det inget av de där matprogrammen som förklarade hur man skulle hålla koll på alla djuren medan man lagade till dem.

Och Brianna var inte till någon som HELST hjälp! Det var meningen att hon skulle vara min assistent, men hon tog hela tiden upp grodorna och pussade dem för att se om de skulle bli prinsar. Jag skällde ut henne rejält för det, för hon hade ingen ANING om var de där grodläpparna hade varit någonstans!

Naturligtvis fick Brianna ett stort väsande anfall så fort det blev dags att sätta in maten i ugnen. Hon sa att de var hennes kompisar och “kompisar UGNSSTEKER INTE varandra!” Jag måste medge att det faktiskt låg något i det. Så vi bestämde oss för att gå tillbaka till dammen med mammas och pappas bröllopsmiddag och släppa dem fria. Och med “dem” menar jag grodorna och sniglarna, inte mamma och pappa.

Eftersom våra middagsplaner gick åt skogen och jag inte ville skiljas från mitt livs besparingar, så knöt jag en stor röd julrosett runt min akvarellmålning och gav dem den i present i stället. Mamma och pappa måste verkligen ha älskat den, för de betalade en massa pengar för att få den monterad och inramad i en dyr antik ram. Sedan hängde de tavlan i vårt vardagsrum, rakt ovanför soffan.

Även om den nu är en ovärderlig familjeklenod med ett enormt affektionsvärde, sa mamma att jag fick låna med den till avantgarde-tävlingen, bara jag var riktigt försiktig med den.

Jag bara: “Var inte orolig, mamma! Det kommer inte att hända något. Jag ska vara superförsiktig. JAG LOVAR!”

Fast nu när jag tänker på saken så var det nog precis vad Britney Spears lillasyster Jamie Lynn Spears sa till sin mamma innan hon blev gravid. Hmmm …

MÅNDAGEN DEN 30 SEPTEMBER

Det är bara för mycket, men MacKenzie kom till skolan på kryckor i dag. Hon hade till och med klistrat små hjärtan på dem, så att de matchade hennes nya Gucci Hobo-väska. Bara en person som är så fåfäng som MacKenzie skulle försöka se SÖT ut medan hon haltar omkring på kryckor. Hon hade inget gips på benet eller något. Bara ett SvampBob-plåster under vänster knä. HUR FEJKAD FÅR MAN VARA?!!

Enligt det senaste skvallret fick MacKenzie dyklektioner i lördags av en superhet kille i nian och “fick en spricka i skenbenet” när hon försökte rädda honom från att drunkna. Hon skulle visst ha gjort mun-mot-mun-metoden på honom tills ambulansen kom. Och eftersom den stackars killens sista önskan var att hon skulle följa med honom till sjukhuset var hon tvungen att ställa in sin födelsedagsfest. Så hon bestämde ett nytt datum för den, lördagen den 12 oktober, på hennes föräldrars golfklubb. Jag bara: Visst, SÄKERT!

MacKenzie är en sådan LÖGNARE och DRAMA- QUEEN! Varför kunde hon inte bara säga som det är, att festen blev inställd för att hennes hus var invaderat av skalbaggar och luktade insektsmedel?

I alla fall så såg jag jättemycket fram mot lunchrasten i dag. Chloe och Zoey var ännu ivrigare än jag. Vi satt vid vårt vanliga bord och kastade i oss maten så fort vi kunde.

Sedan kavlade jag upp Zoeys ärm, tog fram min lyckopenna och började rita hennes tatuering. Hon fnissade och vred på sig hela tiden och sa att det kittlades. Då sa jag:

“ZOEY, NU HÅLLER DU TYST OCH SITTER STILL, ANNARS GÖR JAG FULA ORMUNGAR AV ALLA STRECK SOM HAMNAR UTANFÖR!!”

Efter det slutade hon vrida på sig, som tur var för henne.

Nästan alla i hela matsalen stirrade på oss, men jag brydde mig inte om dem, utan jobbade bara vidare. Zoeys tatuering blev riktigt cool och hon älskade den.

Jag skulle just börja på Chloes tatuering när det hände något riktigt konstigt.

Jason Feldman reste sig upp från CSP-bordet och kom och satte sig vid VÅRT bord för att titta. Han är den klart POPULÄRASTE killen i hela skolan och ordförande i elevrådet.

På gullighetsskalan skulle jag vilja påstå att han har 9,93 poäng av 10.

“Ritar du en tatuering med en bläckpenna?! Coolt! Den ser så verklig ut. Jag vet vad jag snackar om, för min brorsa skaffade sig precis en tatuering, nu när han fyllde arton.”

“Det är vårt speciella BA-projekt till nationella biblioteksveckan”, sa Chloe och fladdrade överdrivet flirtigt mot honom med ögonfransarna.

“Ja! Och det står i alla de senaste modetidningarna att tatueringar är INNE!” tillade Zoey med jättenasal röst, så att hon lät som Paris Hilton.

De var så fjantiga båda två att jag mådde illa. Jag trodde att jag skulle spy upp lunchen rakt i knäet på Jason.

“Vad måste jag göra för att få en sådan där då?” frågade Jason ivrigt. “Donera en bok eller något? Har du någon kölista?”

Zoey och Chloe lyste upp samtidigt, så att jag riktigt såg hur den lilla glödlampan tändes i huvudet på dem.

Jag bara suckade och himlade med ögonen. Först var det tatueringen, sedan Zombiebaletten och senast det där med att rymma och flytta in i de hemliga tunnlarna under New Yorks stadsbibliotek.

Jag visste inte om jag kunde ta mer dramatik av det här slaget.

Chloe fladdrade med ögonfransarna mot Jason igen. “Jo, Nikki är art director, jag tar hand om böckerna och Zoey sköter bokningarna. Zoey, kan du ge Jason vår kölista?”

“Öh … vilken kölista?” frågade Zoey och såg förvirrad ut.

Chloe blinkade åt henne och sa jättehögt: “Du vet, KÖLISTAN i ditt KOLLEGIEBLOCK, din idiot!”

Till slut fattade Zoey. “Jaså DEN kölistan! Javisst!” Hon såg på Jason och fnittrade nervöst.

Zoey tog upp kollegieblocket, rev ut ett papper, skrev KÖLISTA TATUERINGAR högst upp och räckte det till Chloe.

Chloe lade till orden BETALNING: BOKDONATION (NYA ELLER BEGAGNADE)!! med stora versaler och gav sedan papperet till Jason.

Jag blev alldeles chockad över att Chloe och Zoey ljög på det där viset och jag gillade det inte alls. Jag har alltid tyckt att ärlighet är viktigt hos vänner.

Jason krafsade ner sitt namn på kölistan och sedan ropade han till sitt lunchbord på andra sidan matsalen: “Du, Crenshaw! Ta med dig Thompson och kom och kolla här.”

Ryan Crenshaw var en 9, 86-poängare och Matt Thompson var en 9, 98-poängare. De kom över båda två och satte sig vid VÅRT bord, bredvid Jason.

Sedan började alla tre skratta och prata med mig, Chloe och Zoey som om vi var CSP-tjejer eller något.

Det var då jag bestämde mig för att även om det var bra med ärliga vänner, så var det ännu bättre med sådana som kunde sammanföra en med jättegulliga killar.

Och förresten ljög inte Chloe och Zoey egentligen. De bara förskönade några påhittade sanningar.

Även om jag njöt av all den oväntade uppmärksamheten, så fanns det en oro som gnagde oupphörligt djupt i maggropen.

VARFÖR satt plötsligt de tre mest populära CSP-killarna vid vårt bord och flirtade med Chloe, Zoey och mig, skolans tre största TÖNTAR?

Och VAD ville de ha av oss egentligen?

Sedan måste jag tvinga mig att överväga den mest INTRESSANTA och OROANDE frågan av alla …

Skulle min lyckopenna SMÄLTA av närkontakten med alla de här HETA CSP-KILLARNA?!

Här kommer TRE skäl till att jag var lite orolig för min penna …

Efter bara några minuter hade sju killar till intagit vårt bord, där de skickade kölistan mellan sig och skröt om hur grymma deras tatueringar skulle bli.

Jag blev äntligen klar med Chloes tatuering och hon sa att den var perfekt.

Jason kavlade upp ärmen och tog Chloes plats.

“Hallå, lyssna på det här! På min ska det stå ‘GUITAR HERO’!!”

Alla killarna började klappa honom i ryggen och göra high five och slå knytnävarna mot varandra. Han verkade supernöjd, som om han skulle få en ny sportbil eller något.

Sedan samlades det en massa tjejer runt det stora killgänget för att titta när jag jobbade med Jasons tatuering.

“Är inte det där den nya tjejen?”

“Jag tror att hon har skåpet bredvid MacKenzies.”

“Hon är typ BÄST i hela skolan på att teckna.”

“Du, jag vill skriva upp mig! Får jag listan sedan …”

“Vad heter hon?”

“Mikki, Rikki eller Vicki tror jag.”

“Vad hon än heter så har hon TALANG.”

“Åh, vad jag blir AVUNDSJUK! Jag kan inte ens rita en streckgubbe.”

“Hon går på min franska. Hon heter Nikki Maxwell!”

“Jag skulle ÄLSKA att rita på Jason Feldman. Han är så HET!”

“Åh! Jag skulle ge VAD SOM HELST för att vara Nikki Maxwell!”

Jag började känna mig som en POPSTJÄRNA!

De enda CSP:arna som inte kom fram till vårt bord var MacKenzie och hennes lilla gäng. De BLÄNGDE på oss från andra sidan matsalen.

När lunchrasten var slut hade jag ritat sju tatueringar, Chloe hade samlat in nio böcker och Zoey hade skrivit upp elva personer som ville bli tatuerade i morgon på lunchen. Vi bestämde oss för att döpa vårt nya BA-projekt till:

“Bläckbytet: Byt en bok mot en tatuering!”

På nolltid pratades det om det i HELA skolan.

Mrs Peach sa att det var en fantastisk idé att samla in böcker till välgörenhet och att hon var väldigt stolt över oss. Brandon gratulerade mig till och med och sa att han ville intervjua mig till skoltidningen på fredag, eftersom jag var en “toppnyhet”. Han sa att han tänkte fotografera några elever som visade upp sina nya tatueringar och sätta in bilden vid artikeln. Nu bara längtar jag tills på fredag ! Det kanske ändå finns en chans att vi ska bli bra kompisar.

Men det mest sinnessjuka av allt är att Chloe, Zoey och jag började dagen som BA-töntar och avslutade den som CSP-DIVOR!

COOLT VA?! !!

TISDAGEN DEN 1 OKTOBER

| I dag | Totalt
TATUERINGAR | 17 | 24
BÖCKER | 34 | 43

Den här tatueringsvågen har verkligen spritt sig på WCD! Jag gjorde elva till på lunchen och de flesta CSP:arna satt vid vårt bord och tittade på. Det var rätt coolt att hänga med dem och de var inte taskiga eller överlägsna som vi trodde att de skulle vara. Det var nog bara det att vi behövde lära känna dem bättre.

Märkvärdigt nog slutade det med att jag gjorde sex tatueringar till medan jag hade BA-tjänst. Det verkade som om varenda människa var inne och skaffade lånekort och tjatade på mig i biblioteket.

Men mrs Peach sa att det inte gjorde något att jag inte ställde in böcker i hyllorna, eftersom jag arbetade med vårt grupprojekt.

Hittills har vi samlat in sammanlagt fyrtiotre böcker till välgörenhet och det är fantastiskt bra. Men det var mest för att Chloe bestämde sig för att börja ta två böcker per tatuering i stället för en. Zoey och jag tyckte att en bok räckte bra och det sa vi till henne.

Men Chloe sa att eftersom hon var chef för bokinsamlingen så var det hennes beslut, inte vårt, så det spelade ingen roll vad vi tyckte. Hur FRÄCK får man VARA?

Jag bara: “Kom igen, Chloe! Det är meningen att det här ska vara ett grupparbete! När blev DU krönt till DROTTNING?!”

Men jag sa det bara inne i huvudet, så det var ingen mer än jag som hörde. Så nu får vi TVÅ böcker för varje tatuering.

Fast det är lite GIRIGT, tycker jag för min del. !

ONSDAGEN DEN 2 OKTOBER

| I dag | Totalt
TATUERINGAR | 19 | 43
BÖCKER | 57 | 100

Jag brukade dagdrömma om att alla på WCD visste vad jag hette. Och i dag sa minst tjugofem personer hej till mig redan före den första lektionen. Jag blev glad av att ha så många nya kompisar .

På biologin skulle vi välja en labbkompis och titta på dammkvalster i ett mikroskop. Jag var helt säker på att Brandon skulle fråga om jag ville jobba med honom. Men det var tre stycken som kom och avbröt honom när han försökte prata med mig.

Alla bara: “Hej, Nikki, vi kan väl jobba ihop, så att vi kan prata om hur min nya tatuering ska se ut?” Men jag ville inte prata tatueringar med folk jag knappt kände. Jag ville ha ett riktigt djupt och känslosamt samtal med Brandon om dammkvalster.

Till slut fick jag vara med Alexis Hamilton, kapten för hejarklacksledarna. Hela tiden babblade hon bara en massa om att jag måste hitta på en “superhet” tatuering åt dem (hejarklackstjejerna) inför den stora matchen mot Central, som förresten var på fredag.

Fast det visste jag redan, för jag hade råkat höra dem prata om det framför mitt skåp i morse. Några av dem stod och väntade på mig efter andra lektionen och de verkade rätt irriterade. Inte för att jag var rädd för dem eller så; jag hoppade in i skåpet bara för att jag kan vara lite blyg ibland.

I alla fall så sa jag till Alexis att alla måste skriva upp sig hos Zoey först. Men hon sa att Zoey hade en kölista på 149 personer till på onsdag och hon behövde få tatueringarna gjorda direkt, eftersom det var typ akut. Alexis sa att hon redan hade donerat tre böcker för varje tatuering till Chloe och att Chloe hade lovat att hejarklacksledarna skulle få förtur.

Så NU var det TRE böcker?!

Jag sa till Alexis att eftersom Zoey skötte listan och Chloe samlade in böckerna, så kunde hon bara strunta i Chloe. Då satte Alexis näsan i vädret och vägrade prata med mig eller hjälpa till att skriva vår labbrapport om dammkvalster. Snacka om sopig labbkompis!

Men det jag blev mest sur på var att Zoey hade skrivit upp 149 personer utan att fråga mig först. Jag har franskaprov på fredag och matteprov på måndag och jag har bara ett svagt C i de ämnena.

Hur ska jag kunna plugga om jag sitter uppe till över tolv VARENDA natt och designar tatueringar åt alla de här människorna? Och jag har inte hunnit äta lunch på två dagar!

Sedan, just när jag skulle gå, hejdade Samantha Gates mig och sa att hon älskade sin tatuering med Justin Timberlake. Hon sa att alla hennes kompisar i teatersällskapet också ville ha en. Hon bjöd in mig att vara med dem efter skolan på fredag och jag sa att jag skulle meddela henne. Men hur ska jag kunna ha ett normalt umgänge när jag måste rita tatueringar dygnet runt! !

TORSDAGEN DEN 3 OKTOBER

| I dag | Totalt
TATUERINGAR | 33 | 76
BÖCKER | 99 | 199

I dag har jag haft en riktigt USEL dag! Det verkar som om det enda Chloe, Zoey och alla andra bryr sig om är TATUERINGAR.

Jag kom till skolan tidigt och gjorde nio. Sedan gjorde jag fjorton på lunchen och sedan tio på bibliotekstimmen. Det blir trettiotre tatueringar!

Sedan råkade jag höra Zoey säga till Chloe bakom ryggen på mig att jag jobbade “långsammare än en förstoppad snigel i snöstorm”, och att jag måste bli snabbare eftersom hon nu hade 216 personer på kölistan till nästa vecka. Jag tänkte verkligen INTE göra 216 tatueringar på en vecka! Och det sa jag till Zoey också, rakt ut. På ett väldigt snällt sätt.

Sedan ville Chloe veta varför jag hade sagt till Alexis att hon kunde strunta i henne. Hon sa att eftersom hejarklacksledarna hade en stor match tyckte hon att de skulle få stå överst på listan för i morgon. Det var då Zoey sa att som köansvarig var det hon och endast hon som bestämde, och det spelade ingen roll vad Chloe tyckte. Det var PRECIS vad Chloe hade sagt till oss några dagar tidigare.

Då kom mrs Peach fram och bad oss vara snälla att sänka rösten, eftersom vi trots allt befann oss i ett bibliotek.

Men jag visste bättre. Det var INTE ett bibliotek …!

FREDAGEN DEN 4 OKTOBER

TATUERINGAR I DAG – EN STOR FET NOLLA!

BÖCKER I DAG – EN STOR FET NOLLA!

VARFÖR?

För det första var Chloe och Zoey sura för att jag inte kom till skolan tidigare, när de hade sjutton personer som väntade på tatueringar.

Alltså, ursäkta mig! Men jag råkar ha ett franskaprov i dag som jag var tvungen att plugga till.

Sedan, på lunchen, var det tjugofem personer som väntade på mig. Men i stället för att sitta vid bord 9 och hjälpa mig satt Chloe och Zoey vid CSP-bordet på andra sidan matsalen.

Jag såg hur de fnissade och flirtade med Jason, Ryan och Matt medan jag förväntades jobba häcken av mig som en annan ASKUNGE!

Och jag var nära att få ett UTBROTT när jag såg MacKenzie ge Chloe och Zoey INBJUDNINGSKORT till sin fest som hon nu skulle ha nästa lördag!

Det var rosa kuvert med stora vita sidenrosetter runt, precis som det hon hade gett till MIG.

Och sedan tagit tillbaka för att INTE bjuda mig!

Chloe och Zoey blev jätteglada och fjäskade för MacKenzie och höll på, trots att de visste att hon HATADE mig.

DÄRFÖR gjorde jag det mognaste och förnuftigaste jag kunde göra under omständigheterna …

JAG SA UPP MIG !

Om jag var tvungen att rita en tatuering till skulle jag

KRÄKAS!

Jag trodde att Chloe och Zoey var mina riktiga kompisar.

Men nu förstår jag att de bara UTNYTTJADE mig hela tiden för att få den där resan till New York på den nationella biblioteksveckan.

HUR KUNDE DE GÖRA SÅ MOT MIG?!

Sedan kom Brandon fram till mitt skåp och log glatt och sa att han ville intervjua mig efter skolan, till tidningen. Men jag sa åt honom att bara glömma det, för min tatuerarkarriär var ÖVER! Han frågade hur det var med mig och jag sa: “Utmärkt, tack! Jag måste bara skaffa mig några nya kompisar.” Han blinkade till och såg ganska förvirrad ut. Sedan ryckte han på axlarna och gick.

Så nu SVIKER de mig typ alla tre: CHLOE, ZOEY och BRANDON.

Jag hoppas att de får det jättekul på MacKenzies lilla fest, eftersom de blev bjudna allihop men INTE JAG!!

Fast inte för att jag är avundsjuk på dem. Jag menar, hur barnsligt skulle inte DET vara?!

LÖRDAGEN DEN 5 OKTOBER

Jag drömde värsta mardrömmen i natt!! Det var rena skräckfilmen.

MacKenzie spottade skalbaggar på mig och det enda jag hörde var klockan som ringde och ringde till femte lektionen.

Tack och lov att jag äntligen vaknade. Det var då jag insåg att det var morgon och att det var telefonen som ringde, inte ringklockan i skolan. Jag släpade mig upp ur sängen och svarade i telefonen på mitt skrivbord. Det var farmor som ringde för att berätta att hon tänkte komma och hälsa på i två veckor i slutet av månaden. Jag sa att mamma och pappa redan måste vara ute i något ärende, eftersom de inte hade svarat i telefonen.

Sedan frågade hon hur det var med mig och jag sa att det inte var så bra. Jag sa att jag funderade på att byta skola och frågade henne vad hon skulle göra om hon var jag. Hon sa att det viktiga INTE var vilken skola jag gick i, utan om jag valde att vara en mes eller en mästare.

Vilket självklart inte hade ETT DUGG med NÅGON- TING att göra! Eftersom farmor pratade strunt nu igen sa jag att jag älskade henne men att jag måste sluta för att det var någon vid dörren. Sedan lade jag på.

Jag ljög inte för henne, för tyvärr var Brianna och miss Penelope utanför dörren till mitt rum. Miss Penelope ville att jag skulle titta på när hon gjorde ett medley av låtar från High School Musical 3, som Amy Winehouse-look-alike.

Jag hade varit vaken i mindre än tre minuter och redan varit tvungen att hantera en senil farmor, en hyperaktiv syster och en knäpp handdocka. Jag kröp ner i sängen igen, drog täcket över huvudet och SKREK i hela två minuter.

Det finns för många SJUKHJÄRNOR i världen!!

MÅNDAGEN DEN 7 OKTOBER

SNÄLLA, SNÄLLA, SNÄLLA, gör så att allt det här INTE händer mig på riktigt. I dag har varit VÄRSTA dagen i HELA mitt liv!!

Alltihop började på söndagskvällen när jag satt vid skrivbordet och gjorde instuderingsfrågor till geometriprovet.

Mamma kom in i mitt rum vid tolv på natten för att säga att hon skulle åka hemifrån tidigare än vanligt nästa morgon för att vara med på en utflykt med Briannas klass.

“Nikki, eftersom du har både prov och konstutställning i morgon, så är det VÄLDIGT viktigt att du ställer väckarklockan så att du inte försover dig.”

Jag bara: “Tack, mamma. God natt!”

Jag tänkte faktiskt ställa väckarklockan. Så fort jag var klar med instuderingsfrågorna.

Men innan jag visste ordet av var det morgon och jag satt FORTFARANDE vid skrivbordet med matteboken uppslagen.

Jag var nära att få en hjärtattack, för väckarklockan visade 07.36 och första lektionen började 08.00!

Den enda rimliga förklaringen var att jag måste ha somnat när jag satt och pluggade vid skrivbordet.

Den här dagen fick en väldigt dålig start!

Jag hade försovit mig, jag hade ingen som kunde skjutsa mig till skolan, jag måste lämna in min tavla till konstutställningen och mattelektionen började om mindre än tjugofyra, nej, vi kan säga tjugotre minuter.

Till och med vädret passade perfekt till mitt eländiga humör. Det var mörkt och mulet och det ösregnade.

Jag kämpade mot gråten när jag plötsligt hörde det låga surret från garageporten som öppnades. Jag sprang fram till fönstret i mitt rum och fick se ett par klara strålkastare som lyste.

DET VAR PAPPA ! Och han var just på väg att åka.

Jag rusade panikslaget omkring i rummet och försökte klä på mig innan han skulle köra. Jag drog på mig jeansen och jackan. När jag inte hittade den ena skon bestämde jag mig för att helt enkelt vänta tills jag kom till skolan och ta skorna jag använder på idrotten.

Jag slet åt mig ryggsäcken och tavlan och störtade nerför trappan som en galning. När jag kommit ut genom ytterdörren höll pappa redan på att svänga ut på gatan.

Jag sprang nerför uppfarten och viftade vilt med armarna medan jag skrek hysteriskt.

“Vänta, pappa! Vänta! Jag försov mig! Jag behöver skjuts till skolan!”

Fast jag kunde inte springa särskilt snabbt när jag släpade på både ryggsäcken och tavlan.

Och kanintofflorna gjorde förstås inte saken bättre.

Tråkigt nog så SÅG INTE pappa mig!

Så jag bara stannade till sist på uppfarten i hällregnet och mådde riktigt, riktigt uselt. Jag kunde inte fatta att jag skulle missa konstutställningen, få F på matteprovet och få ogiltig frånvaro på en och samma dag. Jag fick en stor, tung klump i halsen och blev gråtfärdig igen.

Men pappa måste ha sett mig till slut i backspegeln eller något, för plötsligt ställde han sig på bromsen. SKRIIIIIITSCH! Jag satte av och sprang längs gatan mot skåpbilen så fort jag kunde.

När jag klev in skrockade pappa. “Behöver Törnrosa skjuts till skolan, eller väntar du på prinsen?!”

Jag låtsades inte om hans lilla fåniga skämt, utan sjönk ner i baksätet. Jag var sjöblöt, men glad och lättad. Allt var inte förlorat! Inte än i alla fall. Men jag var orolig också. För första gången det här året skulle jag åka till skolan i kackerlacktransporten!!

Och om någon såg mig kliva ur den skulle jag definitivt DÖ!

När vi väl stannade framför skolan hade det äntligen slutat regna. Tack gode Gud för att den enda andra bilen i närheten var en stor lastbil med några män i jobbarkläder som bar in höga, platta skivor av något slag. Jag gissade att de var till konstutställningen.

Jag tackade pappa för skjutsen, tog tavlan och klev ur skåpbilen. Just som jag skulle smälla igen dörren vinkade han och pekade på min ryggsäck på bilgolvet.

“Vänta, du glömde visst något!”

Jag ställde försiktigt ner tavlan på marken och lutade den mot sidan på skåpbilen.

Jag stack in armen igen och tog ryggsäcken.

“Nu har jag nog allt! Tack igen, pappa.”

Jag vinkade och slog igen dörren.

HELT OTROLIGT att jag faktiskt hade kommit helskinnad till skolan sex minuter innan vi började. Och inte en själ hade sett mig kliva ur kackerlacktransporten, vilket i sig var ett mirakel.

Sedan fick jag syn på en tjej i ett Burberryset med matchande regnkappa, regnmössa och stövlar kliva ner från flaket på lastbilen som stod parkerad framför oss.

“Akta, ta det försiktigt med det där! Det är konst, inte plywood!” fräste hon åt en av männen.

Jag stelnade till och funderade på att försöka ducka in i skåpbilen och gömma mig tills hon hade gått. Men det var för sent!

MacKenzie bara gapade.

Först såg hon chockad ut när hon stirrade på mig, min skåpbil och Max (ja, kackerlackan). Sedan drogs hennes läppar ut till ett riktigt djävulskt leende.

“Vänta lite! Är DU samma Maxwell som Maxwells skadedjursbekämpning?! Vad är den där hemska, bruna saken högst upp på er bil, en död häst eller?! Är den gjord för att matcha de där två döda kaninerna du har på fötterna eller?!”

Jag bara blängde på henne utan ett ord.

Visst, MacKenzie skulle ha varit den givna vinnaren om det handlade om vem som var den rikaste snobben, hade den finaste designergarderoben, flest kompisar, coolast rum eller störst hus.

Men det GJORDE det inte.

Avantgarde-konst handlade helt och hållet om ren, oförfalskad BEGÅVNING och det kunde MacKenzie INTE köpa för sina föräldrars pengar.

Det var hennes Fab-4-Ever-illustrationer mot min akvarell …

Och det var då jag äntligen kom ihåg tavlan. Jag svängde runt och kastade mig ner för att ta upp den, samtidigt som pappa körde i väg.

Men det var för sent! Jag flämtade till och såg med fasa hur bildäcket sakta krossade glaset, den antika träramen, mina förhoppningar och mina drömmar.

Det var chockerande smärtsamt att se mitt unika uttryck, som det hade tagit över 130 timmar att få till i akvarell, bli så brutalt förstört på bara ett par sekunder.

Men det sönderrivna, skeva och krossade skräpet i rännstenen var inte hälften så fult som MacKenzies slutgiltiga förolämpning.

“Nämen åh! Var det ditt lilla konstprojekt?! Så synd då! Du kan väl bara slänga på några loppor och lämna in det som modern konst under namnet Maxwells loppor på sopor.”

Sedan skrockade hon som en häxa och svassade därifrån. Jag bara HATADE när MacKenzie svassade!

Jag såg sorgset hur kackerlacktransporten svängde runt hörnet och försvann längs vägen.

För första gången i mitt liv önskade jag att jag satt i den, varm och torr och på väg bort i hög fart. Bort från MacKenzie. Bort från kompisar som egentligen inte var några kompisar. Bort från Westchester Country Day Middle School.

Jag passade inte in på det här stället och jag var dödstrött på att försöka. Jag satte mig på trottoarkanten bredvid resterna av min tavla och grät. Det började regna igen, men jag brydde mig inte.

Jag hade suttit där typ i evigheter och försökt att få någon ordning på tankarna, när jag märkte att det hade slutat regna. I alla fall på MIG.

Sedan kände jag igen den där svaga doften av sköljmedel, Axe-bodysprej och röd lakrits.

Jag tittade upp och blev förvånad och lite generad när jag såg Brandon stå där och hålla ett paraply över mig.

“Hur … hur är det med dig?”

Jag svarade inte.

Då sträckte han ut handen. Jag bara såg på den och suckade. Om jag satt länge till på trottoaren i det kalla regnet skulle det antagligen sluta med att jag dog i lunginflammation. Det kändes förresten inte som någon dum idé.

Jag tog hans hand och han drog sakta upp mig från den blöta trottoaren.

Jag kunde INTE FATTA att vi tog om den här dumma lilla scenen igen. Vad patetiskt!

Jag himlade med ögonen, snörvlade och torkade min rinniga näsa på baksidan av handen. Jag tänkte INTE låta honom se mig gråta.

Vi stod där båda två utan att säga något. Han såg på mig och jag såg ner i marken.

Plötsligt grävde Brandon ner handen i fickan och fiskade upp en skrynklig pappersnäsduk.

“Hm … jag tror att du har … något i ansiktet?”

“SNOR antagligen!” sa jag sarkastiskt och ryckte åt mig näsduken.

“Ja. Antagligen”, sa han och försökte verkligen låta bli att le. “Men alltså … coola skor!”

“Det är INTE skor. Det är kanintofflor! Jag hade faktiskt JÄTTEBRÅTTOM i morse!”

Jag snöt mig högt och argt. FRÄÄÄÄS!

“Men … hm, det ser ut som om det hänt en liten olycka med ditt projekt.”

“Inte direkt ‘liten’. ”

“Nej, men MacKenzie tänker ställa ut pappersdockor i naturlig storlek, om det kan få dig att må bättre. Jag skulle vilja påstå att din tavla FORTFARANDE är finare. Även om den är i tjugosju delar. Och nedstänkt med grus och några maskar.”

Ett busigt flin spred sig sakta över Brandons ansikte.

“Kom igen. Alla vet att du har mer talang i din minsta rap än …”

“Ja! Jag vet. Jag VET …!” avbröt jag honom medan jag rodnade okontrollerat. Jag AVSKYDDE när han fick mig att göra det!

Och visst, även om jag var förbannad på hela världen måste jag erkänna att just det här var lite kul. På ett riktigt skruvat sätt.

Till slut log jag mot Brandon och han blinkade åt mig. Vilken TÖNT han var! Men på ett bra sätt. Han hade lite knäpp humor och var snäll och lite blyg PÅ SAMMA GÅNG. Och till skillnad från mig var han inte fixerad vid vad andra tyckte om honom. Det var nog det ALLRA coolaste med honom.

“Tack för paraplyet!”

“Äh, det är lugnt!”

Sedan gick vi båda fram mot ingången.

Även om det var varmt där inne, så frös jag in i märgen.

Tofflorna var så genomblöta att det kändes som om jag gick med fötterna i ett par tvättsvampar som doppats i isvatten.

“Jag måste hämta mina skor i skåpet och sedan gå till expeditionen och ringa min pappa. Jag hoppas att han kan komma hit med lite torra kläder.”

“Jaha men … jag hänger med dig till expeditionen, om det är okej. Mitt klassrum ligger åt det hållet.”

När Brandon och jag gick genom korridoren var det några som stannade och stirrade, medan andra pekade och skrattade. Men jag bara struntade i dem.

Jag vet att jag såg rätt knäpp ut. För varje steg jag tog lät kanintofflorna schlopp-schlipp, schlopp-schlipp, schlopp-schlipp och lämnade små vattenpölar efter sig.

När jag äntligen kom fram till mitt skåp stod det en massa folk samlade framför det. Först trodde jag att de var där för att bli tatuerade, men alla skingrades snabbt.

Då såg jag vad de tittade på.

Det kändes som om någon hade boxat mig i magen så hårt att jag knappt kunde andas. Jag satte handen för munnen och försökte blinka tillbaka tårarna för vad som kändes som tionde gången den här morgonen.

Någon hade skrivit på mitt skåp med vad som såg ut att vara Glamourös-glödröd-kanel-läppglans.

Vilket råkade vara MacKenzies favorit.

“Vilken … vilken dålig stil!” stammade Brandon. “Bara en riktig loser skulle göra något så taskigt och dumt som …”

Men jag hörde inte resten av vad han sa.

Jag vände mig om, trängde mig fram genom trängseln i korridoren och gick raka vägen till expeditionen för att ringa mina föräldrar.

Nu fick det vara nog!

Jag tänkte sluta på Westchester Country Day Middle School.

Och ALDRIG komma tillbaka.

TISDAGEN DEN 8 OKTOBER

I dag stannade jag hemma från skolan för att jag var förkyld. Jag låg bara och slappade i sängen hela dagen och drack citronte.

Tyra Banks show var superbra som vanligt, men av någon anledning blev jag inte gladare för det.

När pappa hade hämtat mig i skolan i går började jag nästan tro att jag överreagerade.

Visst hade det varit rätt traumatiskt att se min tavla bli krossad i miljarder bitar, men mest av allt var det MacKenzie som gjorde livet surt för mig.

WCD kanske inte var så himla hemskt. Om jag försökte prata med Chloe och Zoey kanske vi kunde bli kompisar igen. Brandon kanske trots allt inte tyckte att jag var en fullständig loser.

Så på måndagseftermiddagen ringde jag till biblioteket när Chloe och Zoey skulle vara där, så att jag skulle få prata med dem.

Dessutom var jag lite nyfiken på hur det hade gått för MacKenzie med hennes konstprojekt. Okej, jag erkänner, jag höll på att DÖ av nyfikenhet! Händerna darrade när jag slog telefonnumret.

“Skolbiblioteket WCD, Zoey här.”

“Hej, Zoey, det är jag, Nikki. Jag ville bara höra hur det var med er. Ni kan aldrig GISSA vad som hände i morse.”

Då hörde jag Chloes dämpade röst i bakgrunden.

“Nej! Är det hon?! Säg bara att du inte kan prata just nu, för vi har jättemycket att göra. Vi har ingen tid att förlora.”

“Hm … hur är det, Nikki? Brandon berättade allt som hände. Han är faktiskt här just nu. Synd det där med din tavla …”, stammade Zoey nervöst.

“Ja, jag vet. Men vad håller ni tre på med för …”

“Du, Nikki, jag måste faktiskt lägga på nu. Vi har jättemycket att göra med ett, hm … projekt. Chloe och Brandon hälsar.”

“Vänta, Zoey! Jag ville bara …”

“Ledsen, måste sticka. Ses i morgon. Hej då.”

KLICK!

Efter det samtalet rådde det inget tvivel om att Chloe, Zoey och Brandon mer eller mindre hatade mig. Så då fanns det egentligen inget annat att göra än att planera flytten till en ny skola.

Och STORGRÅTA.

Det är det jag har gjort av och till det senaste dygnet.

Det enda som är bra med det här är att mina föräldrar har varit så oroliga för hur jag mår att de äntligen har gått med på att låta mig flytta över till den kommunala skolan i närheten.

Jag tackade pappa för att han hade ordnat med stipendiet och allt, men tyvärr så hade det helt enkelt inte funkat.

Till min förvåning tog inte mamma och pappa det så hårt att deras bröllopsdagstavla hade blivit förstörd.

Jag lovade till och med att måla en ny åt dem, fast Brianna envisades med att hon ville göra det i stället.

“Oroa er inte, mamma och pappa! Jag är nästan klar med er jättenya bröllopsdagspresent och den är mycket finare än Nikkis gamla dumma tavla!”

Men jag hade riktigt onda aningar om Briannas konstverk.

När jag frågade om hon hade använt fingerfärger eller kritor, så sa hon: “Näpp! En svart märkpenna. Och jag ritade det över soffan på precis samma ställe som din tavla hängde på!”

Brianna sa att hennes teckning hette …

FAMILJEN MAXWELL HÄLSAR PÅ PRINSESSAN SOCKERFE PÅ DE SMÅ ENHÖRNINGARNAS Ö

När mamma såg Briannas väggmålning var hon nära att svimma. Och sedan försökte Brianna krångla sig ur situationen genom att skylla på miss Penelope.

Det var rätt skönt att skratta igen, efter att ha varit så hopplöst deppig.

ONSDAGEN DEN 9 OKTOBER

Mina föräldrar och jag körde till WCD fyrtiofem minuter innan skolan började, så att vi kunde ordna med saker och ting innan eleverna började strömma in.

Medan mamma och pappa satt på expeditionen och pratade med sekreteraren och fyllde i papper inför skolflytten kunde jag inte låta bli att lägga märke till de färgglada skärmarna vid sidan av huvudentrén. Det måste vara konstutställningen.

Hur jag än försökte intala mig att jag inte brydde mig, så var jag helt enkelt TVUNGEN veta om MacKenzie hade vunnit. Jag var som besatt av det.

Om jag skyndade mig skulle jag kunna kolla in utställningen ett par minuter och ändå hinna städa ur skåpet, gå tillbaka till expeditionen och vara ute ur skolbyggnaden innan någon fick syn på mig.

“Ja, det är väl bäst att jag sätter i gång”, mumlade jag till mina föräldrar. Jag tog den tomma kartongen som jag hade tagit med mig till allt skräp från skåpet och skyndade ner i korridoren.

Konstverken var utställda i det stora uppehållsrummet utanför matsalen, och de var uppdelade årskursvis. Jag skyndade förbi sexornas och sjuornas utställning till åttornas avdelning. Det var omkring 24 deltagare och jag fick genast syn på MacKenzies bidrag.

Som allt annat hon gjorde var det stort, blaffigt och för mycket. På 180 centimeter höga träpaneler hade hon målat sju skyltdockor i naturlig storlek, klädda i hennes Fab-4-Ever-mode.

Jag måste medge att hon faktiskt var en ganska duktig modetecknare.

Men konstigt nog såg jag inte någon förstaprisrosett.

Fast om jag kände MacKenzie rätt hade hon säkert redan tagit hem den för att hennes föräldrar skulle få förgylla den så att den gick ihop med hennes babyskor.

Eller kanske INTE.

Till min förvåning fick jag se den blå rosetten hänga vid skärmen längst bort.

Jag kunde inte låta bli att tycka synd om den stackars konstnären som skulle behöva stå ut med all uppståndelse kring MacKenzies offentliga förödmjukelse.

Det vinnande konstverket utgjordes av sexton stycken svartvita fotografier, med bläckteckningar som motiv, vart och ett 20 x 25 centimeter stort.

När jag läste titeln och konstnärens namn höll jag nästan på att

SVIMMA!

Jag kände genast igen mina tatueringar på Zoeys axel, Chloes arm, Tylers hals, Sophias vrist, Matts handled och så vidare och så vidare.

Det här måste alltså ha varit “projektet” som Chloe, Zoey och Brandon jobbade med när de inte hade tid att prata med mig i telefon i måndags eftermiddag.

Sakta men säkert började det gå upp för mig hur det egentligen låg till.

Jag bara: “WOW! Jag fick FÖRSTA PRIS i AVANTGARDE-TÄVLINGEN! FÖRSTA PRIS och tretusen kronor!”

Tack vare Chloe, Zoey och Brandon! De måste ha utarbetat den här planen efter det att min tavla blev förstörd. Det måste ha tagit flera timmar att färdigställa det här fantastiskt underbara konstverket med MITT namn på.

Jag hade SÅ fel om dem. De var de BÄSTA kompisar man kunde HA! Och mer än tio andra elever hade ställt upp på att bli fotograferade. Det var BARA FÖR MYCKET!

Kanske WCD inte var så hemsk ändå. Jag hade faktiskt riktiga kompisar här. Och självklart gjorde det inte ont att jag nu var rikare än jag någonsin hade kunnat drömma om!

Jag rusade tillbaka till expeditionen som i en dimma och störtade in i rummet.

“Mamma, pappa! Jag har ändrat mig. Jag vill stanna!”

De såg förvånade ut båda två.

“Men gumman, hur är det med dig?” frågade mamma oroligt.

“Mamma, ärligt talat är det JÄTTEBRA! Jag har ändrat mig. Jag vill stanna. SNÄLLA!”

“Ja, du får bestämma. Är du säker?” sa pappa och lade ner pennan.

“Jag är säker. Jag är HELT säker!”

Sekreteraren tog emot papperen från pappa, rev itu dem och slängde dem i papperskorgen.

“Vad roligt att höra!” Hon log ett strålande leende. “Och grattis till förstapriset i konstutställningen! Du kommer väl på prisutdelningen på lördag? De ska dela ut penningpriserna och det blir jättegod mat.”

Mina föräldrar såg totalt förvirrade ut. “Jag tyckte att du sa att du inte …” började mamma, men jag avbröt henne snabbt.

“Jag förklarar senare. Men alltså, har ni inte saker att göra?” Jag log och sa hej då till dem och hoppades att de skulle fatta vinken och dra.

Mamma kysste mig i pannan. “Då så, gumman! Vi är så glada att du har bestämt dig för att stanna kvar här.”

“Ja, och du kan tacka Maxwells Skadedjursbekämpning för att vi fick en plats åt dig!” sa pappa och blinkade. “Jag visste väl att det skulle gå bra för dig här, bara du gjorde ett försök.”

“Visst, men nu måste jag gå! Just det. Här, pappa!” Jag kastade kartongen åt honom. “Kan du ta hand om den här åt mig?”

Sedan vände jag och sprang ut från expeditionen.

Eleverna började samlas i korridorerna och några gratulerade mig faktiskt. På vägen tillbaka till skåpet visste jag inte riktigt vad jag skulle vänta mig, men jag var redo för vilken utmaning som helst.

Klottret hade torkats bort, tack och lov. Men det satt något annat på mitt skåp.

Jag knackade på dörren till vaktis förråd och kikade in.

Chloe och Zoey satt på golvet i ett hörn och såg rätt deppiga ut. Jag tyckte nästan lite synd om dem.

“Vi är skyldiga dig en ursäkt för hur vi betedde oss”, sa Chloe.

“Vi gick i gång för mycket på det där med tatueringarna och böckerna. Det var inte rätt mot dig.”

“Precis! Och vi fick lära oss vilka som är våra riktiga vänner. CSP:arna ville bara vara med oss så länge du ritade tatueringar. Vilka idioter!” tillade Zoey.

“Jag märkte det, jag med. Alla de där ilskna hejarklacksledarna var bara för läskiga!” sa jag och rös vid minnet.

“Snälla Nikki, bli inte arg nu!” sa Chloe och började få tårar i ögonen. “Men vi måste bekänna en sak …”

Zoey harklade sig.

“Jo, när vi hade hört talas om olyckan med din tavla, så pratade vi med dem som du hade gjort de snyggaste tatueringarna på, och Brandon fotade dem på lunchen. Sedan skrev han ut fotografierna på datorn på tidningsexpeditionen. Mrs Peach lät oss jobba med ditt bidrag hela eftermiddagen på biblioteket. Vi döpte det till ELEVUTSMYCKNING.”

“Och du kan aldrig gissa vad som hände”, snörvlade Chloe och blinkade tillbaka tårarna.

“Jag vann!”

“DU VANN!!” sa de i kör.

“Men vänta! VISSTE du det?!” frågade Zoey förvånat.

“Ja. Jag såg det för ett par minuter sedan.”

“Vi vet att vi inte borde ha gjort det utan att fråga dig först. Men vi hann inte. Du är väl inte arg på oss?” frågade Chloe och gjorde jazzhänder för att försöka lätta upp stämningen.

“Jo, det är jag faktiskt. Jag är JÄTTEARG!” fräste jag. Chloe och Zoey hängde med huvudet båda två och stirrade ner i golvet.

“Förlåt. Vi försökte bara hjälpa till … ”, muttrade Zoey.

“Ni ska ju vara mina kompisar. Hur kunde ni göra så här mot mig? Jag är så FÖRBANNAD! Jag skulle ha gett VAD SOM HELST för att ha fått se MacKenzies min när hon FÖRLORADE!” Jag ansträngde mig så mycket för att inte skratta att jag började frusta.

Först blinkade de båda två och såg undrande ut. Sedan spred sig leendena sakta över deras ansikten, tills de flinade från öra till öra.

“Det var helt galet! Du skulle ha sett henne, Nikki”, tjöt Chloe. “När de meddelade att du hade vunnit fick hon en chock!”

“Det var så komiskt! MacKenzie fick ett väsande anfall mitt framför domarna!” fnissade Zoey.

Snart skrattade vi och skämtade i vaktis förråd, precis som förr.

“Åh nej! Jag tror att det ringer in”, stönade jag.

“Vi går ut härifrån innan vi börjar lukta mögelsvabb!”

Chloe och Zoey öppnade dörren och sedan stod de kvar och väntade på att jag skulle gå först.

“Talang före … intelligens!” blinkade Zoey och blängde på mig.

“Talang före … skönhet!” skrattade Chloe och gjorde jazzhänder mot mig.

“Alltså tjejer, jag vet ju vem som har talang! Men bortsett från mig finns det definitivt ingen intelligens eller skönhet här inne!” retades jag.

Då smällde både Chloe och Zoey till mig på armen. “AJ!!” fnissade jag. “Det där gjorde ont!!”

TORSDAGEN DEN 10 OKTOBER

Det måste ha varit superrea eller något i köpcentret i går, för det var fyra tjejer i skolan som hade exakt samma kläder.

Jag hade inte tänkt så mycket på det förrän jag råkade höra MacKenzie håna dem i korridoren.

“Men SNÄLLA nån! Titta där! ALLIHOP i samma skitfula outfit! Vänta, säg inget. De gav bort dem gratis med ett Happy Meal på McDonald’s!”

Klockan var bara 07.45 och jag fantiserade redan om att tejpa igen munnen på henne.

När MacKenzie slutligen fick se mig försökte hon bete sig helt oskyldigt.

“Bara om du skulle undra, så var det INTE jag som skrev ‘Lopptjejen’ på ditt skåp. Det är nämligen en massa människor som använder Glamourös-glödröd-kanel.”

Jag bara himlade med ögonen. Den tjejen LJUGER så att det OSAR om det! Jag trodde henne inte en sekund.

MacKenzie kastade med håret och betraktade sin perfekta spegelbild.

“Och förresten, även om det skulle ha varit jag, så har du inga bevis!”

Sedan lade hon på sin morgonläppglans.

Eftersom jag var tvungen att ha kvar skåpet bredvid MacKenzie resten av året bestämde jag mig för att använda överlevnadsstrategin som Zoey hade utarbetat och som gick ut på att använda ren viljestyrka.

Jag skulle ÖVERLEVA utan att vara som MacKenzie, för jag VILLE inte vara som hon!

Fast jag måste medge att de där öronringarna hon hade var supersnygga.

Hur kommer det sig att stora, dinglande örhängen ser så fantastiskt GLAMOURÖSA ut på CSP-tjejerna? När vanliga tjejer (som jag) tar på sig ett par sådana måste vi gå till en plastikkirurg efteråt.

Zoey, Chloe och jag satt tillsammans på lunchen vid bord 9 och en massa människor stannade till och frågade om tatueringar. Eftersom Bläckbytet var en sådan hit och vi redan hade samlat in nästan tvåhundra böcker till välgörenhet, så bestämde vi oss för att fortsätta med det. Men bara tre dagar i månaden, med början i november. Skönt att jag INTE skulle behöva gömma mig inne i skåpet på rasterna bara för att jag är rädd för arga folkmassor – jag menar: bara för att jag är blyg.

Men det konstiga var att jag faktiskt började se fram emot att åka på den nationella biblioteksveckan i New Yorks stadsbibliotek. Och vi hade stor chans att bli valda. Jag menar, fatta vilken grej! Chloe, Zoey och jag på Manhattan i fem dagar utan våra föräldrar! Hur SPÄNNANDE skulle inte DET vara!

Vi skulle ha kompisar, kläder, killar & kul precis som det står i That’s So Hot!. Och kanske till och med få biljetter till

TYRA BANKS SHOW!
Jag bara ÄLSKAR den tjejen!!

Jag tänkte också dra full nytta av “Träffa författaren”-jippot. Jag hade ingen aning om att en signerad roman var värd så mycket. Jag tänkte samla på mig fem, sex stycken och sedan sälja dem på eBay för en rejäl slant. Och sedan PA-DAM!! Så kunde jag köpa den där iPhonen jag velat ha! Är jag inte SMART, så säg?! !

Förresten så bestämde jag mig för att spara prispengarna på tretusen kronor till konstlägret i sommar. Det skulle bli femte året jag är med och min lärare sa att jag redan hade konstverk så att det räckte för att komma in på college. Vilket är ganska så enastående, eftersom jag inte ens har börjat high school än! Hon sa att om jag fortsatte att jobba riktigt hårt, så kanske jag kunde få ett fyraårigt stipendium till ett stort universitet. NAJS!

Brandon stannade till vid vårt bord för att fråga om han fick intervjua mig om förstapriset i avantgardetävlingen, eftersom det var en “toppnyhet”.

Jag tackade för att han hade tagit bilderna av tatueringarna jag designat och sa att jag förstod att han hade gjort ett jättejobb med dem. Men han sa att det inte var något märkvärdigt och att han tänkte använda fotografierna till en artikel han höll på att skriva.

Sedan kom MacKenzie fram och var typ supervänlig och gratulerade mig till och med. Jag blev så chockad att jag nästan spydde upp lunchen på hennes Jimmy Choo-flip-flops!

Men jag tror att hon egentligen bara ville flirta med Brandon, för hon fladdrade vilt med ögonfransarna mot honom, som om hon hade råkat klistra fast en lösögonfrans mitt i ögat eller något.

Hur har hon mage att göra så mitt framför näsan på mig?! Förmodligen för att hon har samma IQ som tygludd.

Trots att vi hade bestämt oss för att inte göra några tatueringar förrän nästa månad, så ville Chloe och Zoey absolut att jag skulle göra bara EN till …

ÅT MIG SJÄLV.

Min tatuering ROCKADE FETT!

Visst, jag erkänner att jag hade fel i att farmor var senil. Men jag hade rätt om den där SINNESRUBBADE handdockan miss Penelope.

Efter lunchen följde Brandon med mig bort till biologisalen. Han strök håret ur ögonen (igen) och log så där lite blygt mot mig.

“Jo, jag … hm … jag undrar om … hm … om du vill vara labbkompis med mig när vi studerar mitokondriernas struktur?”

Jag kunde INTE FATTA att han frågade mig. Så jag såg honom gravallvarligt djupt in i ögonen och sa:

“WIIIIIIIIII!”

Han måste ha trott att jag var GALEN.

Men vad då! Jag kan ju bara vara mig själv, eller hur?

OCH JAG ÄR EN RIKTIG TÖNT!

!!!

OBS: SMYGTITT!

FREDAGEN DEN 11 OKTOBER

Jag kan inte fatta att det här händer mig!

Jag är på tjejtoan och håller på att FLIPPA UT!!

Finns INTE EN CHANS att jag kommer att överleva middle school.

Jag har just gjort bort mig TOTALT för min hemliga kärlek. IGEN !!

Och som om det inte var illa nog, så är jag fortfarande tvungen att ha skåpet precis bredvid MacKenzie Hollister !

Som för övrigt är den populäraste tjejen på Westchester Country Day Middle School, även kallad WCD, och värsta SNOBBEN. Det är en underdrift att kalla henne “en taskig tjej”.

Hon är en MÖRDARHAJ med glittrigt nagellack, märkesjeans och platåsneakers.

Men alla AVGUDAR henne av någon anledning.

MacKenzie och jag kommer INTE överens. Jag skulle tro att det beror på att hon

HATAR MIG !!

Hon skvallrar jämt bakom ryggen på mig och säger supertaskiga saker som att jag inte har den minsta koll på mode och att vår skolmaskot, Ödlan Örjan, har snyggare kläder än jag.

Det kan i och för sig vara sant. MEN ÄNDÅ!

Jag uppskattar INTE att den där tjejen BABBLAR om mina privata angelägenheter.

I morse var hon ännu elakare än vanligt.

Jag kunde INTE FATTA att hon faktiskt sa så till mig!

Jag menar, hur kan en FÄRG skära sig mot en SMAK?! VA!!! Det är ju typ två FULLSTÄNDIGT olika, hm … SAKER!

Då fick jag ett vansinnesutbrott och skrek: “Förlåt så mycket, MacKenzie! Men jag är VÄLDIGT upptagen just nu. Kan jag få IGNORERA dig någon annan gång?!”

Men jag sa det bara inne i huvudet, så det var ingen mer än jag som hörde.

Och som om allt det där inte räcker som TORTYR, så ska WCD ha sin årliga halloweenfest om tre veckor!

Det är höstens största händelse och alla skvallrar redan om vem som ska gå med vem.

Jag skulle bara DÖ om min hemliga kärlek

BRANDON
frågade mig om jag ville gå med honom!

I går frågade han faktiskt om JAG ville vara hans labbkompis på biologin!

Jag blev SÅ överlycklig att jag dansade min “glädjedans”

Och i dag började jag nästan misstänka att Brandon tänkte ställa “den stora frågan” om halloweenfesten.

Det kändes som om skoldagen SLÄPADE sig fram utan slut.

När jag väl kom in i biologisalen var jag ett nervvrak.

Plötsligt dök det upp en väldigt jobbig fråga i huvudet på mig och jag började få panik: Tänk om Brandon bara såg mig som en labbkompis och inget mer?!

Det var då jag bestämde mig för att försöka imponera på honom med min charm, kvickhet och intelligens.

Jag log brett mot honom och satte sedan i gång att rita av alla de där pyttepyttesmå luddiga sakerna jag såg i mikroskopet.

I ögonvrån såg jag Brandon stirra på mig med ivrig fast ändå väldigt undrande min.

Det var tydligt att han ville prata med mig om något SUPERseriöst … !

De där sakerna i mikroskopet VAR verkligen bara LUDD! Åh, vad jag kände mig BORTGJORD!!

Jag förstod direkt att jag hade sumpat alla chanser att få gå med Brandon på festen.

Fast det fina var att jag hade gjort en överraskande vetenskaplig upptäckt om biogenetiken hos min egen intelligens, och till och med hittat på en formel att beskriva den med.

MIN IQ≤

Sedan blev det ÄNNU värre.

Jag var på tjejtoan när jag råkade höra MacKenzie skryta för sina kompisar om att hon i stort sett var 99,9% säker på att hon och Brandon skulle gå på festen ihop, utklädda till Edward och Bella i Twilight.

Jag blev VÄLDIGT besviken, men inte det minsta förvånad. För VARFÖR skulle Brandon fråga en TÖNT som MIG när han kan gå med en CSP-tjej (det vill säga en Cool, Snygg och Populär tjej) som MacKenzie?

Och fatta det här! När de gick ut fnissade MacKenzie och sa att hon tänkte köpa ny läppglans BARA för Brandons skull. Jag visste nog vad DET betydde.

Jag var SÅ frustrerad och arg på mig själv.

Jag väntade tills det var tomt på toan och sedan gav jag upp ett VRÅLSKRIK.

För då mår jag konstigt nog alltid mycket bättre .

Middle school kan vara väldigt
TRAUMATISERANDE, så mycket är säkert!!

Men viktigast av allt är detta: Man måste alltid hålla sig LUGN och försöka hantera sina personliga problem på ett PRIVAT och MOGET sätt.

JAG SOM HAR EN PRIVAT SKRIKFEST!

LÖRDAGEN DEN 12 OKTOBER

I dag har varit den mest SPÄNNANDE dagen NÅGONSIN!

Jag kan fortfarande inte fatta att jag vann första pris och tretusen kronor i skolmästerskapet i avantgarde-konst !

I förra veckan lämnade Chloe, Zoey och Brandon in foton på tatueringsmönstren som jag hade ritat åt några i skolan. Fast utan att berätta det för mig.

Så jag blev helt galet glad när jag fick veta att jag hade vunnit! Vem hade kunnat tro att jag skulle slå MacKenzies coola modeillustrationer?

Och hjälp, vad hon gick i gång! Hon som hade skrutit för alla att hon skulle vinna.

Jag kan knappt vänta tills jag får lägga vantarna på alla de där pengarna.

Först hade jag tänkt använda dem till att köpa en mobil. Men jag kom fram till att det skulle vara smartare att spara dem till konstlägret nästa sommar.

Jag investerar i min dröm om att bli konstnär, så jag kan sitta hopkurad i sängen hela dagarna i min älsklingspyjamas och rita i skissblocket, och faktiskt få betalt för det. NAJS !

Å andra sidan skulle det vara rätt coolt att använda pengarna till att piffa upp mitt ökentrista skåp.

Om jag köpte lite blingbling skulle jag garanterat få vara med i CSP-gänget.

Rachel Renée Russell är advokaten som hellre skriver ungdomsböcker än juridiska rapporter. (Mest för att böcker är mycket roligare och för att man inte får ha pyjamas och kanintofflor i domstolen.)

Hon har överlevt pärsen att uppfostra två döttrar och kan vittna om det. Hennes hobbyer är bland annat att odla lila blommor och ägna sig åt fullständigt onyttigt hantverk (som till exempel att göra en mikrovågsugn av glasspinnar, klister och glitter). Rachel bor i norra Virginia med en bortskämd liten yorkshireterrier som terroriserar henne varje dag genom att klättra högst upp på datorskåpet och bombardera henne med mjukisdjur medan hon skriver. Och ja, Rachel ser sig själv som en obotlig TÖNT.

ISBN 978-91-7499-394-3

Text & illustrationer: © Rachel Renée Russell, 2013

Originaltitel: ”Dork Diaries. Tales From a Not-So-Fabulous Life”

Originalförlag: Simon & Schuster Children’s

Översättning: © Ylva Stålmarck, 2013

Formgivning: Lisa Vega Original: Lene Jonsson

E-boksproduktion: Suntec, 2013
www.modernista.se

Table of Contents

- Titelsida
- Tillägnan
- Innehåll
- Lördagen den 31 augusti
- Måndagen den 2 september
- Tisdagen den 3 september
- Onsdagen den 4 september
- Torsdagen den 5 september
- Fredagen den 6 september
- Lördagen den 7 september
- Söndagen den 8 september
- Måndagen den 9 september
- Tisdagen den 10 september
- Onsdagen den 11 september
- Torsdagen den 12 september
- Fredagen den 13 september
- Lördagen den 14 september
- Måndagen den 16 september
- Tisdagen den 17 september
- Onsdagen den 18 september
- Torsdagen den 19 september
- Fredagen den 20 september
- Måndagen den 23 september
- Tisdagen den 24 september
- Onsdagen den 25 september
- Torsdagen den 26 september
- Fredagen den 27 september
- Lördagen den 28 september
- Söndagen den 29 september
- Måndagen den 30 september
- Tisdagen den 1 oktober
- Onsdagen den 2 oktober
- Torsdagen den 3 oktober
- Fredagen den 4 oktober
- Lördagen den 5 oktober
- Måndagen den 7 oktober
- Tisdagen den 8 oktober
- Onsdagen den 9 oktober
- Torsdagen den 10 oktober
- Fredagen den 11 oktober
- Lördagen den 12 oktober
- Copyright